Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Вказуючи, що вони із відповідачкою проживали у зареєстрованому шлюбі, який 26.04.2010 року було розірвано. У період зареєстрованого шлюбу в сторін народилися донька [PERSON] , [INFO] . Відповідачка жодних відносин з донькою не підтримує, не турбується про неї, матеріальної допомоги не надає, не цікавиться її здоров`ям, навчанням та розвитком дитини в цілому. Відповідачка з 2019 року переїхала на постійне місце проживання у м. москва російської федерації, будь-якого зв`язку з донькою не підтримує та не телефонує їй. А тому, позивач вимушений звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , а також про стягнення аліментів. Позивач та його представник судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься заява, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Представник органу опіки та піклування в особі Чемеровецької селищної ради в судове засідання з`явилася, просила відмовити у задоволенні позову. Суд, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.08.2008 року народилася [PERSON] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 26.04.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію зміни імені (прізвища, власного імені, по батькові) № [NUMBER] від 28.03.2025 року вбачається, що [PERSON] змінила прізвище та власне ім`я на « [PERSON] ». В продальшому [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію зміни імені (прізвища, власного імені, по батькові) № 00050324868 від 28.03.2025 року. Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб № 90 від 01.04.2025 року, виданою Закупненською селищною радою, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідно до довідки № 53 від 14.04.2025 року, виданої Чемеровецькою селищною радою, позивач [PERSON] та його донька [PERSON] фактично проживають в [ADDRESS] , що також підтверджується актом про визначення фактичного місця проживання № 79 від 14.04.2025 року. Як вбачається із довідки № 01-62/288 від 28.03.2025 року, виданої Чемеровецьким ліцеєм № 1, [PERSON] дійсно навчалася в даному закладі, за час навчання в ліцеї відповідачка [PERSON] участі у вихованні дитини не брала, шкільним життям дитини не цікавилася, не спілкувалася із педагогами, не відвідувала батьківських зборів. Батько виховував доньку лише один. Відповідно до довідок від 31.03.2025 року, 25.04.2025 року, виданих сімейним лікарем Свіршковецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини, відповідач [PERSON] протягом останніх 5 років не відвідувала із донькою сімейного лікаря, станом здоров`я доньки не цікавилася, участі в проведенні щеплень та оглядів не приймала. [PERSON] та [PERSON] - здорові. Згідно з довідкою № 91 від 01.04.2025 року, виданою Закупненською селищною радою, відповідач [PERSON] з 2019 року не проживає за місцем реєстрації, місце її проживання невідоме. Рішенням Чемеровецького айонного суду Хмельницької області від 15.11.2022 року визначено місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , жителем [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 10.01.2023 року. Відповідно до довідок-характеристик № 6 та № 7 від 25.04.2025 року, виданих Чемеровецькою селищною радою, [PERSON] та [PERSON] зарекомендували себе з позитивної сторони, тактовні та ввічливі у спілкуванні, будь-яких нарікань чи скарг щодо них не надходило. Позивач [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягався, не знятої чи не погашеної судимості немає, в розшуку не перебуває, що підтверджується витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 19.10.2023 року. Аналіз вищенаведених доказів дає підстави стверджувати, що батько [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки, чим показує приклад своїй доньці. Відповідно до заяви [PERSON] від 25.06.2025 року, яка міститься в матеріалах справи, матір [PERSON] позовні вимоги визнає, не заперечує щодо їх задоволення, бажання спілкуватися із донькою та надавати їй допомогу немає. Справу про позбавлення батьківських прав просить слухати у її відсутності. Допитані в судовому засіданні 07.10.2025 року свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що з 2018 року відповідачка [PERSON] не з`являлася у місці проживання, станом на сьогодні місце її перебування їм невідоме. Також, опитана в судовому засіданні 07.10.2025 року дочка [PERSON] , в присутності законного представника - батька [PERSON] , підтвердила, що з матір`ю будь-яких зв`язків не підтримує, востаннє спілкувалися у 2018 році. Згідно з висновком щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] від 19.06.2025 року, вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Чемеровецької селищної ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки несуть відповідальність, зокрема, за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Підстави позбавлення батьківських прав визначені статтею 164 СК України. Так, відповідно до вказаної статті мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30.06.2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). У постанові від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У постанові від 02.10.2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13.04.2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29.04.2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11.09.2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29.07.2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Оцінюючи вищевказані докази в їх сукупності, суд вважає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання дитини з батьком, участь відповідачки у вихованні доньки не у повній мірі не є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки неприязні відносини сторін не звільняють обох батьків від обов`язку в рівній мірі утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, а також найсуворішою санкцією в сімейному праві, необхідність застосування якої за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак в даному випадку матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а її поведінку змінити у кращу сторону є неможливим. Разом з тим суд звертає увагу на те, що питання про позбавлення батьківських прав, починаючи з 2018 року, позивачем не підіймалося, що свідчить про те, що лише після повномаштабного вторгнення російської федерації в Україну виникла необхідність у позивача щодо позбавлення батьківських прав матері відносно її неповнолітньої доньки. Водночас відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років, проте в даному випадку із таким позовом звернувся батько, а не донька [PERSON] , яка досягла чотирнадцяти років. Що стосується заяви відповідача про визнання позовних вимог, яка міститься в матеріалах справи, то суд вважає, що така заява не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Тобто, саме лише подання відповідачем заяви про позбавлення її батьківських прав відносно дитини не може слугувати підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. Відповідно до абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справу суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Однак, в даному випадку визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, свободи та інтереси дитини. До того ж, вказану заяву суд не бере до уваги у зв`язку із неможливістю ідентифікувати особу, якою подано дану заяву до суду шляхом надсилання її електронною поштою, оскільки такі заяви підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними, переконливими та достатніми доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Суд також враховує те, що дана сім`я ніколи не перебувала під супроводом служб у справах дітей чи інших соціальних служб. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх та переконливих відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав, а тому, враховуючи інтереси дитини, у задоволенні позовної вимоги позивача до відповідача про позбавлення батьківських прав необхідно відмовити. Що стосується вимог про стягнення аліментів, то відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, однак в даному випадку суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а тому і відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, що не перешкоджає позивачу звернутися до суду із окремою позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed