Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

26.05.2025 позивачка через адвоката Красненка Ю.В. за допомогою системи «Електронний суд» звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, у якому просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Суддя Супрун О.П. своєю ухвалою від 28.05.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому засіданні. У підготовче засідання 09.10.2025 учасники судового процесу не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. 06.10.2025 відповідач подав відзив, у якому позов визнав та просив справу розглядати без його участі. Представник третьої особи подала заяву, у якій просить розглядати справу за її відсутності, зазначивши, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. За правилом частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що сторони з 01.10.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 18). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.11.2015, яке набрало законної сили 11.12.2015 стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.10.2015 року та до досягнення дитиною повноліття (цивільна справа № 750/10657/15-ц). (а.с. 7) Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.02.2024, яке набрало законної сили 29.03.2024, шлюб між сторонами в справі був розірваний (цивільна справа № 750/1464/24). (а.с. 20). Позивачка,\~уважаючи,\~що проживання\~дитини саме\~з нею\~буде найкращим\~чином відповідати\~її інтересам,\~звернулася з\~даним позовом\~до суду. Свою вимогу обґрунтовує тим, що з 2017 року після розірвання шлюбу з відповідачем вона з дочкою проживають окремо. На підтвердження вказаних обставин позивачка надала такі докази: - копію договору дарування частини житлового будинку від 23.12.2003 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3003045 від 05.03.2004, згідно яких [PERSON] належить 2/5 частини житлового будинку (а.с. 8-9); - копію розрахунку заборгованості по аліментам від 15.03.2016, згідно якого [PERSON] аліменти на користь [PERSON] не сплачував (а.с. 12); - копію довідки № 2369 від 08.04.2025, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, відповідно до якої станом на 07.04.2015 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). Частиною третьою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому рішення ухвалюється судом згідно з таким визнанням. Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства). Відповідно до статті 12 Закону України Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України, яка регламентує вирішення батьками питань щодо виховання дитини, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору, зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Згідно з частинами першою та другою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд, ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, визнання відповідачем позову, дійшов висновку щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. При цьому, суд звертає увагу на те, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з частинами першоютретьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Додатково, в контексті забезпечення права дитини на спілкування з батьком, а також права батька на виховання своєї дитини суд зауважує, що відповідач безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку свого сина, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я, стан розвитку, проводити з дитиною необхідну кількість часу, незалежно від того, з ким вона буде проживати більшість часу. Визначення на цьому етапі місця проживання [PERSON] з матір`ю не повинно негативно впливати на її стосунки з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків. Батьки мають співпрацювати в забезпеченні належного контакту між кожним з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини, зокрема спільної фізичної опіки, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 750/9620/20, від 04.10.2023 у справі № 208/4667/20, від 14.12.2022 у справі № 742/2571/21, від 10.01.2024 у справі № 183/3958/20, від 16.02.2024 у справі № 465/6496/19). Згідно квитанції від 23.05.2025 № 17UE-MKM8-A1BE позивачка при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір у розмірі 968 грн 96 коп. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, ураховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд уважає за можливе повернути [PERSON] із державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 484,48 грн, а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь 484,48 грн у відшкодування сплаченого судового збору. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved