Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

На адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов вищевказаний позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколова О.М. У обґрунтування вимог позову вказано, що [PERSON] (далі - позивач) є споживачем банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» (далі - відповідач, Банк) та користується чотирма банківськими платіжними картками, емітованими Відповідачем, в т.ч.: зарплатною карткою (картка для виплат), кредитною карткою, валютною карткою та Gold-карткою. 20.11.2024 року, перебуваючи в місті Фрідберг(ФРН), де позивач тимчасово проживає, переглядаючи вранці новини на власному смартфоні, звернула увагу на те, що протягом ночі від ПриватБанку кожні 2-3 хвилини надходили численні сповіщення, в яких містились запити на підтвердження зняття коштів, оформлення кредиту, а останнім було привітання із покупкою. З банківських повідомлень Позивач дізналась, що: 1) 20.11.2024 о 03:27 з платіжної картки [NUMBER] ([NUMBER]) списано 7 017,16 грн. на оплату за оформленим в Інтернет-магазині Rozetka кредитом «Оплата частинами»; 2) 20.11.2024 о 04:20 з платіжної картки [NUMBER] ([NUMBER]) списано 2 147,50 грн., що є еквівалентом 51,54 доларів США, на оплату товару через Інтернет-магазин Ali Express. Зазначені вище платежі не були контрольованими позивачем, оскільки вона їх не санкціонувала, та в час, коли вони відбувалися, позивач спала. У подальшому, позивач з`ясувала, що невідомі їй особи, користуючись засобами електронного зв`язку та діючи через канал дистанційного обслуговування: Система «Приват 24», оформили в АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" на її ім`я Кредитний договір (споживче кредитування) № SAMDNWFC000114804665 від 20.11.2024 року у формі Заяви про надання кредиту «Оплата частинами» 24112037526897 додатком «Графік платежів за споживчим кредитом 24112037526897», Паспорту споживчого кредиту «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» з додатком №1 «Графік платежів за споживчим кредитом 24112037526897», Заявою-підтвердженням зобов`язання за договором 24112037526897, які і стали підставами для списання коштів з банківського рахунку. Проте, зазначений кредитний договір був укладений без відома та без участі позивача. Своєї волі щодо його укладення вона прямо або опосередковано не виявляла, особисто з цього питання до Банку не зверталася. Осіб, які вчинили вищезазначені дії Позивач не знає. Вона не є вигодонабувачем за вказаними транзакціями та не є одержувачем товарів, придбаних в Інтернет-магазинах Rozetka та Ali Express за рахунок списаних з її рахунку коштів. Виявивши протиправні операції, позивач, негайно звернулась до відповідача через додаток «Приват24» щодо блокування своєї картки № [NUMBER] (ІВАN [NUMBER] ), яка 20.11.2024 о 09 год. 35 хв. Банком була заблокована, а також інформувала відповідача стосовно здійснення транзакцій без її відома та подала заявку №3223381 на повернення коштів по операції з картки № [NUMBER] (ІВАN [NUMBER] ) в сумі 51,54 доларів США. 20.11.2024 о 10:53 через месенджер Telegram позивач розпочала листування з Інтернет-магазином Rozetka, інформувала його про незаконну транзакцію, та наполягала на відміні замовлення щодо придбання товару, однак, в черговому повідомленні 22.11.2024 о 07:25год. позивача проінформовано, що цей товар був отриманий клієнтом. 20.11.2024 об 11 год. 05 хв. Позивач надіслала на електронну пошту Департаменту кіберполіції Національної поліції України повідомлення про здійснення невідомими особами двох незаконних транзакцій з банківського рахунку позивача, на що їй рекомендовано звернутись до підрозділу поліції, в якому має бути відкрито кримінальне провадження. Проте, Оболонське управління поліції ГУНП у м.Києві, куди були надіслані матеріали звернення позивача, ці матеріали були списані до справи, що підтверджується відповідним листом органу поліції про надання. 25.12.2024 відповідач самостійно списав з банківської картки позивача № [NUMBER] (ІВАN [NUMBER] ) грошову суму 326,41 грн. на погашення заборгованості. ( скриншот списання коштів додається). 30.12.2024 о 11 год. 02 хв. Відповідач повернув на карту позивача № [NUMBER] ([NUMBER]) кошти в сумі 2147,50 грн., та самостійно списав 335,91грн. обов`язкового платежу за кредитною карткою № [NUMBER] (ІВАN [NUMBER] ) та ще 1811,59грн. автоматичного погашення заборгованості. Отже загалом Відповідачем самостійно були списані з карток споживача 2473,91 грн. Позивач вважає, що діяння відповідача, які полягають у: 1) неналежному проведенні відповідних заходів забезпечення безпеки рахунків Споживача - клієнта банку та допуску неналежного користувача до застосунку «Приват24», 2) відсутності належного інформування про несанкціоновані дії невстановленої особи, 3) протиправному списанні Банком самостійно грошових коштів Споживача в рахунок виконання кредитного договору, який Споживач не укладала, призвели до порушення прав позивача, як споживача банківських послуг На підставі викладеного, просила суд: - визнати діяння Акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК», які полягають у вимаганні від [PERSON] виконання умов договору, якого вона не укладала, а саме Кредитного договору (споживче кредитування) № SAMDNWFC000114804665 від 20.11.2024 року, оформленого невідомими особами із застосуванням засобів електронного зв`язку через канал дистанційного обслуговування: Система «Приват 24» в Акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» на ім`я [PERSON] у формі Заяви про надання кредиту «Оплата частинами» 24112037526897, Паспорту споживчого кредиту «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» з додатком №1 «Графік платежів за споживчим кредитом 24112037526897, Заявою-підтвердженням зобов`язання за договором 24112037526897 - протиправними; - зобов`язати Акціонерне товариство «ПРИВАТБАНК» припинити дії, які порушують право, а саме припинити вимагати від [PERSON] виконання умов договору, якого вона не укладала, а саме Кредитного договору (споживче кредитування) № SAMDNWFC000114804665 від 20.11.2024 року, оформленого невідомими особами із застосуванням засобів електронного зв`язку через канал дистанційного обслуговування: Система «Приват 24» в Акціонерному товаристві «ПРИВАТБАНК» на ім`я [PERSON] у формі Заяви про надання кредиту «Оплата частинами» 24112037526897, Паспорту споживчого кредиту «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» з додатком №1 «Графік платежів за споживчим кредитом 24112037526897, Заявою-підтвердженням зобов`язання за договором 24112037526897; - стягнути з Акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 2 473,91 грн., які 25 та 30 грудня 2024 року були протиправно самостійно списані відповідачем з її банківського рахунку ІВАN [NUMBER] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2025 року позовну заяву [PERSON] - залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2025 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 01.07.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що проти заявленої позовної заяви заперечує в повному обсязі, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вказано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав та законних інтересів з боку Банку. Крім того, позивачем не надано доказів того, що вона стала жертвою шахрайства, а тому не несе відповідальності за кредитними зобов`язаннями. Як видно з відповіді Оболонського управління поліції, 27.11.2024 року ВКП Оболонського УП було прийнято рішення про списання матеріалів звернення до справи Оболонського УП ГУНП у м. Києві, так як достовірність доказів та фактів складу кримінального правопорушення виявлено не було. 07.07.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 07.07.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача, просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під засобами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18. Не відповідає належному та ефективному у спірних правовідносинах вимога позивача про зобов`язання відповідача припинити вимагати виконання умов договору. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі No 916/1415/19 (провадження No 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі No 925/642/19 (провадження No 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі No 200/606/18 (провадження No 14-125цс20). Крім того, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Позивач у позовній заяві вказує, що кредитний договір від 20.11.2024 року був укладений без її відома та без її участі в результаті шахрайських дій, у зв`язку з чим відповідач протиправно вимагає повернення кредиту та протиправно здійснив списання грошових коштів на погашення заборгованості. Матеріалами справи встановлено, що позивач зареєстрована в платіжному застосунку Приват24 з логіном, що відповідає її фінансовому мобільному номеру телефона [NUMBER] . Відповідно до ч. 4 аб. 63 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 19.05.2020 за № 65 визначено, що фінансовий номер телефону - контактний номер телефону клієнта, що використовується банком, зокрема, з метою проведення його автентифікації. 02.09.2024 року зафіксовано вхід до Приват24 позивача одночасно з двох мобільних пристроїв без зміни облікових даних входу, а саме з пристрою SM G998B|SAMSUNG 8C3E474352A5E979 та PHONE IPHONE 9,3. Усього за період з 02.09.2024 по 20.11.2024 з даного пристрою SM G998B|SAMSUNG було здійснено 36 входів у особистий кабінет [NUMBER] [PERSON] в застосунку Приват24. За даний період на картках перебували кошти, однак звернень від позивача до Банку щодо сумнівних операцій не було. Крім цього, встановлено транзакцію 30.09.2024 о 15:47:59 в Приват24 між своїми картками, здійснену саме під час сесії з пристрою SM-G998B|SAMSUNG 8C3E474352A5E979: переказ коштів у розмірі 500 грн з картки 4149497502732318 Карта для виплат на картку [NUMBER] , при цьому на останній була заборгованість по кредитному ліміту. Після вказаної платіжної операції також від позивача не надходило звернень до відповідача про сумнівний платіж Тобто, як видно з вищенаведеного, пароль та логін аккаунта Приват24 у період укладення кредитного договору та проведення переказів не змінювалися. Проте, як видно з наданих доказів, позивач не вчинила дій по захисту облікових даних та не змінила пароль доступу до Приват24. Отже, відсутність змін облікового запису Приват24 позивача, відсутність зміни фінансового номеру телефону та паролю входу в Приват24 свідчать, що з 02.09.2024 позивач і треті особи володіли однаковою інформацією щодо логіну та паролю входу в Приват24. Відповідно до п. 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції. У той же час, згідно із абзацом 7 п. 19 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» регламентовано, що втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів та/або індивідуальної облікової інформації. Тобто, саме в результаті дій позивача по розголошенню індивідуальних облікових даних укладено кредитний договір та здійснено переказ грошових коштів, що виключає відповідальність банку та покладає відповідальність саме на позивача. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 235/2054/21 (провадження № 61-1725св22) зазначив, що «суд першої інстанції не перевірив належним чином доводи Банку про те, що без розголошення з боку позивача номера банківських карток, ПІН-кодів банківських карток, особа, навіть перевипустивши Sim карту або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б ні зайти до системи «Приват24», ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти з рахунків клієнта, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову. Крім того, суд першої інстанції не здійснив аналіз доводів позивача про те, що вона не втрачала банківських карток, їх ПІН-кодів і телефону та нікому їх не передавала, не вчиняла будь-яких інших дій, які б могли призвести до списання грошових коштів з її рахунків відповідно наведених вище алгоритмів реєстрації у системі «Приват 24». На підставі наведеного, можна дійти до висновку, що втрата грошових коштів сталася через власну недбалість та власну бездіяльність позивача по захисту власних персональних даних і коштів. Відповідачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач своїми діями та бездіяльністю сприяла розповсюдженню індивідуальної облікової інформації, укладенню кредитного договору та переказу коштів. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладений у постанові від 31.03.2025 р. у справі № 591/8927/23. Відповідно до п. 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації. Відповідно до підпункту 41 пункту 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» терміни вживаються в такому значенні негайно - найкоротший можливий строк, але не пізніше наступного операційного дня, визначений внутрішніми документами надавача платіжних послуг та передбачений договором з користувачем платіжних послуг, у який мають виконуватися (відбуватися) відповідні дії з моменту настання підстави для їх виконання. Відповідно до п. 4 статті 87 ЗУ «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Відповідно до ч. 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до ст. 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. До суду не надано доказів на підтвердження факту негайного звернення позивача до Банку, що вважається неналежним виконанням обов`язку з негайного звернення до відповідача, а відтак виключає покладення на Банк відповідальності за спірні транзакції відповідно до п. 4 статті 87 ЗУ «Про платіжні послуги». Матеріалами справи встановлено, що 20.11.2024 між сторонами було укладено кредитний договір «Оплата Частинами» на суму 49120.00 грн. Кредитний договір становлять Заява про надання кредиту «Оплата частинами» 24112037526897, Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «Кредитні картки» та «Оплата частинами/ Миттєва розстрочка» від 19.10.2024 р., яка є Генеральним кредитним договором щодо надання споживчих кредитів «Оплата частинами/Миттєва розстрочка»; Умови та Правила надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Умови та Правила), що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms; Графік погашення кредиту, платіжна інструкція на переказ коштів Банком продавцю (або платіжному фасилітатору) та тарифи Банку. 20.11.2024 року позивачем підписано паспорт споживчого кредиту, що свідчить про отримання повної інформації про всі істотні умови договору. 20.11.2024 року кредитний договір підписано з використанням Простого електронного підпису Кнопка «Підтверджую» ВІРНИЙ з фінансового номеру телефону [NUMBER] . Використання Простого електронного підпису погоджено сторонами відповідно до п. 14 Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 19.10.2024 року: «Сторони узгодили при наданні Банком будь-яких послуг Клієнту, в т.ч., але не виключно, платіжних послуг, укладення між Сторонами кредитних договорів, будь яких інших правочинів, підписання електронних документів використання Простого електронного підпису. Сторони визнають Простим електронним підписом такі способи підписів Клієнта: OTP-пароль, Одноразовий ідентифікатор, QR-код, ПІН-код, підпис в IVR, біометричні дані Клієнта (голосовий зліпок, відбиток пальця, Face ID), кнопки "Підпис", "Підписав", "Підтверджую", "Ознайомився", "Сплатити", "Оплатити" тощо у програмних комплексах, мобільних додатках або на офіційних сайтах Банку у мережі Інтернет, де Клієнту надається технічна можливість ознайомитися з умовами надання відповідної послуги та підписати відповідний договір, ініціювати платіжну операцію та підписати відповідну платіжну інструкцію, підписати електронний документ тощо, або якщо інтерфейс відповідного програмного комплексу дає Клієнту змогу зробити однозначний висновок про суть дії або платіжної операції, платіжну інструкцію на виконання якої Клієнт підписує у спосіб, узгоджений Сторонами вище. При підписанні електронних документів, будь-яких платіжних операцій та правочинів між Сторонами за допомогою Простого електронного підпису Сторони домовилися вважати, що він однозначно ідентифікує особу Клієнта та є логічно пов`язаний із електронними даними про будь-яку дію, платіжну операцію або правочин виключно за умови, якщо підтвердження Клієнтом здійснення будь-якої дії, платіжної операції або укладення правочину здійснено:- шляхом введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту Банку цифрової або алфавітно-цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому Банком OTP-паролю або Одноразовому ідентифікатору на Фінансовий номер телефону Клієнта та/або - натисканням кнопки "Підпис", "Підписав", "Підтверджую", "Ознайомився", "Сплатити", "Оплатити" тощо в Системі «Приват24», банкоматі або програмно-технічному комплексі самообслуговування за умови коректного введення ПІН-коду платіжної картки або авторизації через голосове меню дзвінка Банку. Сторони визнають правочини у вигляді електронних документів із використанням зазначених простих електронних підписів дійсними та обов`язковими для Сторін та такими, що не потребують додаткового підтвердження. Сторони узгодили, що Банк самостійно приймає рішення про застосування того чи іншого виду електронного підпису та/або способу підпису Простим електронним підписом.» Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Згідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Укладаючи кредитний договір від 20.11.2024 року до відома позивача були належним чином доведені всі умови договору, який підписано сторонами шляхом простого електронного підпису, погодженого сторонами, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг") до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Позивачем не подано до банку протягом 14 днів заяви про відмову від кредитного договору. Не подання вказаних заяв у визначений Законом строк свідчить про прийняття умов договору та визнання кредитних зобов`язань, а тому договір є обов`язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 629 ЦК України. Згідно ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У порушення умов кредитного Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, позивач свої зобов`язання не виконує, а саме не здійснює погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв`язку з порушеннями умов кредитного договору, Банк правомірно вимагає повернення кредиту, оскільки укладений між позивачем та відповідачем кредитний договір від 20.11.2024 року не є розірваним, припиненим, не визнаний в судовому порядку недійсним, а отже, його дійсність презюмується (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до п. 15.3 кредитного договору сторони узгодили, що Позичальник підписуючи цей Договір, надає Банку згоду на виконання кредитових та дебетових переказів, шляхом виконання Банком відповідних платіжних інструкцій на умовах визначених цим Договором. Відповідно до п. 15.6 кредитного договору Сторони узгодили, що виконання Клієнтом зобов`язань з погашення кредиту, сплати процентів за його використання, комісійних винагород, неустойки та інших платежів, що підлягають сплаті на користь Банку за будь-яким договором, в т.ч. кредитним, укладеним між Клієнтом та Банком, може здійснюватися шляхом ініціювання Банком дебетового переказу з усіх поточних рахунків Клієнта в терміни та в межах сум, що підлягають сплаті Банку за таким договором (договорами) та/або у разі прострочення таких платежів. Підписанням цього Договору, Позичальник підтверджує свою згоду на проведення Банком дебетових переказів зі сплати вказаних вище платежів з усіх поточних рахунків Позичальника, відкритих в Банку, а також тих, що будуть відкриті в майбутньому, у валюті Кредиту для виконання зобов`язань з погашення Кредиту, сплати процентів за його використання, комісійних винагород, неустойки та інших платежів передбачених Договором, в межах сум, що підлягають сплаті Банку за таким договором (договорами). Отже, списання грошових коштів на погашення заборгованості проведено у відповідності до укладеного між сторонами договору, що відповідає вимогам Закону, зокрема ст. 1071 ЦК України, підстави для повернення таких коштів відсутні. 20.11.2024 року отримавши пропозицію на укладення кредитного договору та електронні платіжні інструкції від позивача на проведення операцій, ініційованих за допомогою платіжної картки, відповідач не мав жодних підстав для відмови в проведенні таких операцій. Відповідно до ч.2 та ч.3 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації. Відповідно до п. 136 Положення №164 «Користувач зобов`язаний 1) зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень». Відповідно до ч. 3 статті 87 ЗУ «Про платіжні послуги» Платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій. Відповідно до п. 146 VІІ Розділу Положення № 164 затверджено, що власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Тобто, виходячи з норми Постанови №164, єдиною умовою покладення на Банк відповідальності за вчинені транзакції є - виконання Банком операцій без автентифікації платіжного інструменту і його держателя. 20.11.2024 року Електронна ідентифікація платіжного засобу і користувача здійснена в Приват24 з належною автентифікацією платіжного інструменту і його держателя, а в такому разі у відповідності до правил п. 146 VІІ Розділу Положення № 164 відповідальність за такі операції покладено на власника рахунку. Крім того, відповідно п. 2.1.4.5.1. Умов та правил Клієнт зобов`язаний не передавати Картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству. Пунктом 2.3.1.5.2. Умов та правил передбачено, що Банк не несе відповідальність за збереження коштів Клієнта у разі розголошення Клієнтом відомостей про логін та пароль для входу в Систему «Приват24» третім особам. Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12 52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав та законних інтересів з боку Банку. Крім того, позивачем не надано доказів того, що вона стала жертвою шахрайства, а тому не несе відповідальності за кредитними зобов`язаннями. Як видно з відповіді Оболонського управління поліції, 27.11.2024 року ВКП Оболонського УП було прийнято рішення про списання матеріалів звернення до справи Оболонського УП ГУНП у м. Києві, так як достовірність доказів та фактів складу кримінального правопорушення виявлено не було. Суд, оцінюючи належність, допустимість, з урахуванням принципу диспозитивності, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на нього.

Outcome: dismissed