Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

15.07.2025 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зняття арешту з майна та визнання права власності на нерухоме майно в якій позивач просить суд: - визнати право власності на житловий будинок розташованого за адресою [ADDRESS] , житловою площею 19,5 кв. м, загальною площею 35,6 кв.м за позивачем згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.02.2008 зареєстрованого в реєстрі №143, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Г.; - зняти арешт з житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , який належить позивачу згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.02.2008 року зареєстрованого в реєстрі №143, накладений приватним виконавцем Куземченко А.С., номер виконавчого провадження 56949889, [PERSON] , номер виконавчого провадження 58697118, [PERSON] , номер виконавчого провадження 67027026. Судові витрати покласти на відповідачів. Позовна заява подана представником адвокатом Медведєвою Ліною Василівною, яка діє на підставі Ордера серія АЕ № 1394364 від 09.06.2025 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1681 від 23.04.2007). Заява обґрунтована тим, що позивачу на праві власності належить житловий будинок. Позивач має намір здійснити державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомості, однак відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на будинок зареєстровано за відповідачами. Стосовно [PERSON] відкрито три виконавчі провадження, у межах яких на вказаний будинок накладено арешт. Наявність арешту унеможливлює проведення державної реєстрації права власності за позивачем, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з вимогою про скасування арешту як такого, що порушує його права та перешкоджає здійсненню належного оформлення майнових прав. 15.07.2025 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Соловйову І.М. Ухвалою суду від 31.07.2025 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 12.08.2025 продовжено процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви залишеної без руху, яку виконано 15.08.2025. Ухвалою суду від 18.08.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, також даною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме у приватного виконавця Куземченка Андрія Сергійовича, відомостей щодо арешту нерухомого майна в рамках ВП № 56949889 про стягнення коштів з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на житловий будинок розташований в [ADDRESS] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] та [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 04.02.2008. 27.08.2025 до суду надійшла витребувана інформація. На офіційну адресу відповідачів, направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, поштові відправлення повернулися до суду 02.09.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Суд зазначає, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється, зокрема з метою створення умов для реалізації прав особи, ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою (ч.1 ст. 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»). Згідно п. 4 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270) слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою. Водночас до повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Враховуючи, що судом вчинено всі необхідні та достатні дії для повідомлення відповідача про судовий розгляд даної справи, наявні підстави вважати, що відповідач вважається таким, що повідомлений про судовий розгляд належним чином. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. За відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради відповідач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] 27.08.2025 до суду надійшли пояснення приватного виконавця Куземченка Андрія Сергійовича, згідно яких при перевірці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] існує запис про накладення арешту на все нерухоме майно боржника в рамках ВП №56949889. 29.08.2025 до суду надійшли пояснення приватного виконавця Сидорук Лесі Вікторівни, в яких вона просила відмовити в задоволенні позову, оскільки приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження №67027026 не накладався арешт на майно [PERSON] , зокрема, і на спірний будинок. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21.02.2025 позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Сизарєвої Ірини Олександрівни з заявою реєстраційний номер 65394483 про державну реєстрацію права власності на придбаний житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням №77512489 від 27.02.2025 позивачу відмолено в проведенні реєстраційних дій, оскільки під час розгляду заяви та доданих до неї документів, а саме: договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.02.2008 зареєстрованого в реєстрі за №143 та розташованого по [ADDRESS] , встановлено, що продавець (особа, яка відчужує майно) [PERSON] на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів. Згідно Інформації з Єдиного реєстру боржників від 29.03.2025 стосовно [PERSON] відкрито та перебуває на виконанні три виконавчих провадження: - виконавче провадження 56949889 про стягнення коштів, відкрите приватним виконавцем Куземченко А.С.; - виконавче провадження 58697118 про стягнення коштів, відкрите приватним виконавцем Павелків Т.Л.; - виконавче провадження 67027026 про стягнення коштів, відкрите приватним виконавцем Сідорук Л.В. Згідно пояснень приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В., встановлено, що даним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 67027026, 11.11.2021 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, інших постанов, зокрема, про арешт майна боржника в рамках даного виконавчого провадження не виносилося. Між тим, відповідно до листа № 01-29/37106 від 20.08.2025 наданого приватним виконавцем Куземченко А.С., встановлено, що при перевірці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] номер запису про обтяження 27810284 від 07.09.2018 існує запис про накладення арешту на все нерухоме майно боржника в рамках ВП №56949889, підстава рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42888792 від 07.09.2018 [PERSON] , приватний виконавець. Згідно з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, який надано приватним виконавцем, у розділі «Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про об`єкт нерухомого майна» міститься запис від 26.11.2007 про право власності відповідачів на будинок реєстраційний номер майна 20546222 по [ADDRESS] . Частка власності кожного складає 1/2, підстава виникнення права свідоцтва про право на спадщину від 20.10.2007, посвідчених Петриківською ДНК, №2-2836 та №2-2834. Аналогічна інформація міститися у довідці КП «Кам`янське РБТІ» ДОР №1/2597 від 30.10.2024 щодо об`єкту нерухомого майна житловий будинок [ADDRESS] . Отже, з огляду на наявність запису про накладення арешту на все нерухоме майно боржника - [PERSON] в межах виконавчого провадження №56949889, а також враховуючи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відповідного суб`єкта, про право власності [PERSON] на 1/2 частину спірного житлового будинку (запис від 26.11.2007, реєстраційний номер майна 20546222), суд приходить до висновку, що арешт накладено лише на 1/2 частину зазначеного будинку, а не на весь об`єкт нерухомості. Водночас, як встановлено судом 04.02.2008 позивач придбав житловий будинок розташований у [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л.Г. та зареєстровано в реєстрі № 143. Згідно пункту 2.2 вищезазначеного договору ціна житлового будинку складає 25\~000 грн. Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів №5387654 від 04.02.2008 виданого приватним нотаріусом Окатою Л.Г., внесено відомості про №2670428, а саме: договір купівлі-продажу номер у реєстрі нотаріальних дій 143, предмет правочину житловий будинок за адресою [ADDRESS] , відчужувачі [PERSON] та [PERSON] , набувач [PERSON] . Враховуючи дату укладення договору купівлі-продажу, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли 04.02.2008, а відтак при вирішенні справи підлягають застосуванню норми законодавства, чинні на зазначений момент. Відповідно до частини 1 та 2 статті 182 ЦК України, чинній час виникнення правовідносин, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Частиною 1 статті 210 ЦК України було встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім цього, чинна станом на час укладення договору купівлі-продажу редакція статті 334 ЦК України передбачала, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Тобто, редакція не передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини 4 статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01.01.2013 (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень Закону №1878-VI). До того ж, за Законом України № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася у почала проводитися лише з 01.01.2013 (1878- ІV пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»). Велика Палата Верховного Суду 22.06.2021 у постанові у справі №334/3161/17 (провадження 14-188 цс 20) зробила висновок, що висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершає перехід права власності (право власності на об`єкти припиняється у продавця і відповідно виникає у покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Так, до 01.01.2013 право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини 4 статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Отже позивач набув право власності на будинок з моменту реєстрації договору купівлі-продажу у державному реєстрі правочинів 04.02.2008, незважаючи на те, що він в подальшому не здійснив державну реєстрацію свого права власності. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до пункту другого частини першої статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частинами 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України). Аналогічна норма закріплена в статті 321 ЦК України. Частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Рішенням державного реєстратора №77512489 від 27.02.2025 позивачу було відмолено в проведенні реєстраційних дій щодо будинку, оскільки під час розгляду заяви та доданих до неї документів, а саме: договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.02.2008 зареєстрованого в реєстрі за №143 та розташованого по [ADDRESS] , встановлено, що продавець (особа, яка відчужує майно) [PERSON] на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів. Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21). Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевказані положення закону, оцінивши в сукупності наявні у справі докази та, враховуючи, що договір між сторонами був укладений ще у 2008 році, тобто задовго до накладення приватним виконавцем арешту на майно [PERSON] . Договір був укладений, як це передбачено чинним на той час законодавством, у письмові формі та нотаріально посвідчений, зареєстрований у державному реєстрі правочинів, на час державної реєстрації цього правочину будь-яких обтяжень на вказаний будинок не виявлено. Обов`язок щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виник з 1.01.2013. З огляду на викладене та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.06.2021 у справі №334/3161/17 (провадження №14-188цс20), суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню в частині визнання права власності на будинок та скасування арешту на частину будинку. Суд зазначає, що у частині позовних вимог про скасування арешту з усього будинку позов підлягає частковому задоволенню, оскільки під час розгляду справи встановлено, що арешт було накладено не на весь житловий будинок, а лише на 1/2 його частину, і виключно в межах виконавчого провадження ВП №56949889, підстава рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42888792 від 07.09.2018 [PERSON] , приватний виконавець. Таким чином, в іншій частині обтяження у вигляді арешту на зазначений будинок відсутні. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір за дві вимоги, всього в розмірі 2\~422,40 грн платіжна інструкція 0.0.4401491372.1 від 09.06.2025 та квитанція 6978-2976-1736-8226 від 25.07.2025. З огляду на наведене, на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім та належним чином документально підтверджені витрати на сплату судового збору у сумі 2\~422,40 грн, що відповідає мінімальному розміру судового збору, який позивач мав би сплатити у разі пред`явлення позову в межах вимог, задоволених судом. Враховуючи, що підставою звернення позивача до суду стала наявність відомостей про обтяження нерухомого майна у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження стосовно боржника - [PERSON] , та беручи до уваги відсутність доказів того, що зазначена особа повідомляла приватного виконавця про укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, суд дійшов висновку, що понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню саме з цього відповідача.

Outcome: partial