Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] (далі\~позивач) через свого представника адвоката Петришиу І.А. звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), в якому просили: - Визнати за [PERSON] право власності на частку земельної ділянки за кадастровим номером 0522284000:01:003:0149, площею 0.2376 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; місце розташування: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки за кадастровим номером 0522284000:01:003:0149, площею 0.2376 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; місце розташування: [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свій позов тим, що 15 травня 2025 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу було видано на ім?я позивачів Свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцям померлого [INFO] [PERSON] , по 1/2 частці кожній - житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого під номером [ADDRESS] вказаний житловий будинок належав померлому на підставі Договору купівлі-продажу, складного 30.10.2004 року. Однак, 27 грудня 2004 року рішенням 9 сесії 4 скликання Новоприлуцької сільської ради від 24.09.2004 року на ім?я попереднього власника [PERSON] , було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, але Рішенням 2 сесії 5 скликання Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області 11 травня 2006 року, було прийнято про припинення права власності гр. [PERSON] . Після чого присвоєний кадастровий номер на вказану вище земельну ділянку все ж таки залишився на [PERSON] . Відповідно після отримання свідоцтв про право на спадищну за законом, позивачі хотіли оформити як власники будинку земельні ділянку біля будинку, щоб отримати в подальшому можливість відчужити будинок (продати). Але як виявилося не мають змоги це зробити, тому вимушені звернутися до суду. Ухвалою суду від 28.05.2025 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 27.06.2025 замінено неналежного відповідача Турбівську селищну раду Вінницького району Вінницької області на належного [PERSON] та повідомлення останнього про розгляд справи здійснити через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Ухвалою суду від 28.07.2025 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачі та їх представник не з`явились, але у своїй заяві просили розглянути справу без їх участі та свої позовні вимоги підтримують і просять задовольнити. Суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, за наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи фіксацію судового засідання. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 15 травня 2025 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу було видано на ім?я позивачів Свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємцям померлого [INFO] [PERSON] , по 1/2 частці кожній - житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого під номером [ADDRESS] (а.с.12-15). Вказаний житловий будинок належав померлому [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, складеного 30.10.2004 року №446770, відповідно до даного Договору купівлі-продажу, об`єктом купівлі-продажу був цілий жилий будинок з господарськими будівлями, що розташований на [ADDRESS] (а.с.22). Однак, 27 грудня 2004 року рішенням 9 сесії 4 скликання Новоприлуцької сільської ради від 24.09.2004 року на ім?я попереднього власника [PERSON] , було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.2376 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки: 0522284000:01:003:0149 (а.с. 24-25). Згодом рішенням 2 сесії 5 скликання Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області 11 травня 2006 року, було прийнято про припинення права власності гр. [PERSON] на земельну ділянку площею 0.2374 га по [ADDRESS] (а.с. 26). Після чого присвоєний кадастровий номер на вказану вище земельну ділянку все ж таки залишився на [PERSON] . Відповідно до довідки виданої Турбівською селищною радою Вінницького району Вінницької області від 27.09.2024 №418 померлий [PERSON] , [INFO] на день своєї смерті [INFO] , був зареєстрований та постійно проживав в [ADDRESS] , і на день смерть за вказаною адресою інші особи не зареєстровані та не проживали. Відповідно після отримання свідоцтв про право на спадщину за законом, позивачі хотіли оформити як власники будинку земельні ділянку біля будинку, щоб отримати в подальшому можливість відчужити будинок (продати). У зв`язку з цим, позивачі змушені звернутися до суду з позовом про визнання за ними права власності на земельну ділянку як за набувачами нерухомого майна (житлового будинку), у порядку спадкування, з метою подальшого державного оформлення та реєстрації прав. У\~статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як передбачено ч. 4\~ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами\~ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої\~статті 78 ЗК України\~право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктом б ч. 1\~ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця. Відповідно до ч. 2\~ст. 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficiessolocedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. (правова позиція Верховного Суду в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, постанові Верховного суду від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц,Постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18). При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивачів на земельну ділянку під належним їм на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Відтак, враховуючи вказане, принцип слідування землі за будівлею, відсутність інших спадкоємців майна померлого, за позивачами, які є власниками житлового будинку, слід визнати й право власності на земельну ділянки під ним згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога позивачами, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved