Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 01.07.2025 року до Малинського районного суду Житомирської області звернулась [PERSON] з позовною заявою в обґрунтування якої зазначила наступне, що вона з 22 березня 2023 року по 24 лютого 2025 року працювала на оператором 3-го розряду на автозаправній станції № 37 Товариства з обмеженої відповідальністю «ВНП». 24 лютого 2025 року її було звільнено за угодою сторін на підставі ст. 36 Кодексу законів про працю України. У день звільнення відповідачем не було проведено розрахунок належних їй виплат. Відповідно до довідки, наданої Товариством з обмеженої відповідальністю «ВНП», позивачу була нарахована заробітна плата за листопад 2024 року лютий 2025 року, яка після відрахувань становить 39990 гривень 60 копійок. Ця заробітна плата в день звільнення виплачена не була. У зв?язку з цим позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, який становить 86 робочих днів, в розмірі 42901 гривня 10 копійок. Також позивач має право на виплату компенсації за 19 календарних днів невикористаної відпустки, яка становить 9910 гривень 78 копійок. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача: -невиплачену заробітну плату за листопад 2024 року лютий 2025 року в розмірі 39990 гривень 60 копійок; -середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 42901 гривня 10 копійок; -компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 9910 гривень 78 копійок. Явка сторін по справі: Позивач та його представник в судове засідання не з?явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача також не з?явився в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив. У зв?язку з цим справа розглядається за правилами ст. ст. 280-289 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що\~ позовні вимоги підлягають повному задоволенню\~з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно копії трудової книжки позивач прийнята на роботу у Товариство з обмеженої відповідальністю «ВНП» оператором заправних стацій 3 розряду автозаправної станції № 37. Наказом директора Товариство з обмеженої відповідальністю «ВНП» № 40-К від 20 лютого 2025 року позивач звільнена з роботи за угодою сторін з 24 лютого 2025 року на підставі ст. 36 КЗпП України (а.с. 19, 24). Відповідно до довідки про доходи № 0403/3 від 04.03.2025 року, яка видана Товариством з обмеженої відповідальністю «ВНП», позивачу нарахована заробітна плата за листопад 2024 року лютий 2025 року, яка, після відрахувань податку на доходи фізичних осіб та військового збору, становить 39990 гривень 60 копійок (а.с. 20). Також згідно наказу директора Товариства з обмеженої відповідальністю «ВНП» № 40-К від 20.02.2025 року позивач має право на виплату компенсації за 19 календарних днів невикористаної відпустки (а.с. 24). Згідно розрахунку розмір цієї компенсації становить 9910 гривень 78 копійок (а.с. 7). Заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку позивачу не виплачені не були, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача (а.с. 21-23). Мотиви та застосовані норми права. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною\~першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України\~передбачено, що\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 31.03.2025 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Судом встановлено, що розмір заборгованості Товариства з обмеженої відповідальністю «ВНП» по не виплаченій позивачу заробітній платі за листопад 2024 року лютий 2025 року становить 39990 гривень 60 копійок. Розмір заборгованості по невиплаченій позивачу компенсації за 19 календарних днів невикористаної відпустки становить 9910 гривень 78 копійок. За таких обставин суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість з не виплаченої заробітної плати за листопад 2024 року лютий 2025 року в розмірі 39990 гривень 60 копійок та заборгованість з не виплаченої компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9910 гривень 78 копійок. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу,\~при\~відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за\~ період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Відшкодування, передбачене статтею 117\~КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.\~Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він\~зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно розрахунку позивача середній заробіток за 86 днів затримки розрахунку становить 42901 гривня 10 копійок (а.с. 6-7). Даний розрахунок здійснений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. За таких обставин суд також стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 42901 гривня 10 копійок. Вирішуючи питання\~про стягнення\~судових витрат,\~суд керується\~ст.\~141\~ЦПК України\~і стягує\~з відповідача\~на користь\~позивача понесені\~нею судові\~витрати у\~вигляді судового\~збору в\~розмірі 1211 гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Outcome: approved