Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 6 142 грн на користь позивача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, за яким позивач отримала кредит на платіжну картку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/3158/23 позов відповідача про стягнення заборгованості частково задоволено та вирішено стягнути з [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк» в рахунок погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 17.01.2019 - 5685,63 грн, судовий збір у розмірі 456,28 грн. Позивач зазначив, що 27.01.2024 добровільно сплатила відповідачу 6 142 грн в рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням, однак відповідач відмовився зарахувати цей платіж як виконання рішення суду і не повернув кошти, залишивши їх на своєму рахунку без правових підстав. За твердженням позивача, відповідач продовжує безпідставно утримувати ці кошти, ігноруючи заяву позивача від 19.08.2024 щодо зарахування або повернення сплачених сум. На думку позивача, це свідчить про безпідставне збагачення відповідача за його рахунок. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2024 року справу було передано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Відповідач подав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON] у справі № 336/11641/24, вважаючи їх необґрунтованими. За твердженням відповідача, позовні вимоги фактично ґрунтуються на положеннях ст. 1212 ЦК України, що, на думку відповідача, є неправомірним, оскільки між позивачем та банком існували договірні правовідносини. Відповідач підкреслив, що підстав для застосування інституту безпідставного збагачення не виникає за наявності діючого договору. Між сторонами 17.01.2019 було належним чином укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позивачем Анкети-заяви. Позивач ознайомився з усіма істотними умовами договору, у тому числі з тарифами, правилами й паспортом споживчого кредиту, підтвердивши це підписом і користуванням банківською карткою. Надання кредиту, встановлення кредитного ліміту та проведення операцій здійснювалися відповідно до умов укладеного договору. Позивач протягом дії договору його не оскаржував, договір чинний і не був визнаний недійсним у судовому порядку. Відповідач зауважив, що позивач користувався банківськими послугами добровільно, кредит був наданий відповідно до погоджених умов, відсотки й комісії нараховувалися згідно з договором. На момент подачі відзиву за позивачем обліковувалася непогашена заборгованість у розмірі 23 007,84 грн. Виконання сторонами умов договору підтверджується рухом коштів по рахунку та рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2023 у справі № 336/3158/23, яким частково було задоволено позов банку щодо стягнення заборгованості з позивача. Відповідач вказав, що позивач не надав належних і достатніх доказів порушення своїх прав, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Універсал Банк» у повному обсязі. Позивач скерував до суду відповідь на відзив, у якій наголосила, що предметом цього спору є захист прав споживачів та стягнення безпідставно набутих коштів; доводи відповідача щодо укладення договору про надання банківських послуг, погодження анкети-заяви, тарифів, таблиці обчислення вартості кредиту тощо відносяться до предмета справи № 336/3158/23, яка вже була розглянута і рішенням від 12.09.2023 вирішена. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що між [PERSON] та Акціонерним товариством "Універсал Банк" було укладено договір про надання банківських послуг від 17.01.2019. За умовами зазначеного договору, [PERSON] отримала кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2023 у справі № 336/3158/23, з [PERSON] було стягнуто на користь Акціонерного товариства "Універсал Банк" 5 685,63 грн заборгованості за договором про надання банківських послуг від 27.01.2019, судовий збір у розмірі 456,28 грн. 27.01.2024 [PERSON] перерахувала на користь АТ «Універсал Банк» 6 142 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.3439490012.1 від 27.01.2024. Я зазначено у платіжній інструкції призначенням платежу було «погашення кредиту, за судовим рішенням». Попри здійснення платежу, відповідач не визнав його як виконання рішення суду та не зарахував суму на погашення заборгованості. На цей факт вказує лист приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Хохлова К.К. від 25.07.2024, а також відповідь відповідача від 15.08.2024, в яких зазначено, що платіж не був зарахований через відсутність чіткого призначення платежу. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі № 6-100цс15. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21, за змістом частини першої ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18). Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За своєю правовою природою кондикційні відносини у вузькому значенні цієї категорії не передбачають існування інших (зокрема, речових) відносин між їх учасниками. Це випливає, зокрема, зі змісту частини третьої ст. 1212 ЦК України, згідно з якою ці правила можуть бути застосовані також і до інших відносин, які за своєю правовою природою не є суто кондикційними. Зокрема, законодавець поширив приписи глави 83 ЦК України на відносини з витребування майна власником із чужого незаконного володіння (п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України). Для застосування частини третьої ст. 1212 ЦК України умови, необхідні для застосування частини першої ст. 1212 ЦК України (зокрема, відсутність між сторонами інших, ніж кондикційних, відносин), не встановлюються. Ключовим є те, що відносини між сторонами за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом мають підпадати під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Правила частини третьої статті 1212 ЦК України містять опис правових відносин, що не є суто кондикційними відносинами у вузькому значенні цього поняття, тобто не є condictio sine causa. Вочевидь, що приписи частини третьої статті 1212 ЦК України можуть бути застосовані до відносин з витребування майна лише в тому випадку, якщо віндикація з якихось причин не здатна була забезпечити повернення майна неволодіючому власнику. Суд встановив, що між [PERSON] та Акціонерним товариством "Універсал Банк" існували та існують договірні відносини (договір про надання банківських послуг від 17.01.2019). Рішенням суду від 13.10.2023 з [PERSON] було стягнуто на користь Акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість у розмірі 6 142 грн. 27.01.2024 [PERSON] на виконання вказаного рішення суду перерахувала на користь АТ «Універсал Банк» 6 142 грн, при цьому чітко зазначивши у призначенні платежу, що вказаний платіж здійснений саме на виконання рішення суду. Враховуючи відповідність розміру стягнутої заборгованості за рішенням суду сумі платежу, пряму вказівку у платіжній інструкції щодо призначення грошових коштів, відсутність будь-яких інших рішень судів, ухвалених у спорах між сторонами, відповідач мав достатні правові підстави та технічні можливості ідентифікувати призначення вказаного переказу та зарахувати його як погашення заборгованості за рішенням суду. Разом з тим, як вбачається з виписки про рух грошових коштів по рахунку позивача, вказані грошові кошти були зараховані відповідачем як погашення кредитного ліміту по рахунку позивача (транзакція від 30.01.2025). За таких обставин суд констатує, що набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 6 142 грн було обумовлено існуванням між сторонами зобов`язань та було фактично виконанням вказаного зобов`язання. Отже, у цьому випадку відсутня обов`язкова умова для застосування положень ст. 1212 ЦК України, а саме - безпідставність набуття майна, що є передумовою для виникнення обов`язку його повернення. Суд звертає увагу, що фактично порушення прав позивача становить не утримання грошових коштів відповідачем, адже ці грошові кошти були перераховані на виконання рішення суду, тобто за наявності для того правових підстав, а реалізація процедури повторного стягнення з позивача цих коштів у межах виконавчого провадження. Разом з тим, ЦПК України передбачає окремі процесуальні механізми поновлення прав боржника у такому випадку. Так, згідно зі ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Крім того, згідно з приписами ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства,

Outcome: dismissed