Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 02.07.2019 року Конотопським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №172, від якого вони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивує тим, що подружнє життя у них не склалося з причин психологічної несумісності характерів, частих сварок та непорозумінь, внаслідок чого вони втратили почуття любові та поваги, що призвело до фактичного розпаду їхньої сім`ї. Посилаючись на те, що збереження сім`ї суперечить її інтересам, просила шлюб між ними розірвати, без надання строку на примирення, залишивши їй на виховання сина [PERSON] .. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 09.06.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивачка разом з позовною заявою подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, строк на примирення просить не надавати, після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище [PERSON] . Також зазначає, що спору про майно та місце проживання дитини немає. Відповідач неодноразово був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання жодного разу не з`явився та про причини неявки не повідомив. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе справу розглянути у відсутності сторін. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 02.07.2019 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Конотопським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №172. Під час державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.2). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про народження (а.с.3). Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст.24 СК України). Частиною 3 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.4 ст.56 СК України). Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.110 цього Кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до положень ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, сторони не підтримують подружніх стосунків, про надання строку на примирення не просять. З`ясувавши причини розірвання шлюбу та фактичні взаємовідносини подружжя, суд вважає подальше спільне сімейне життя подружжя і збереження шлюбу неможливим. Враховуючи, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач відзиву на позов не подав та в судове засідання для викладу своїх заперечень жодного разу не з`явився, шлюб між ними слід розірвати, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечило б інтересам позивачки. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З врахуванням позиції позивачки, викладеної у позовній заяві, суд вважає за можливе після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, яке вона обрала після реєстрації шлюбу з відповідачем. Звертаючись з даним позовом до суду, [PERSON] одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просила суд зазначити про залишення їй на виховання малолітньої дитини [PERSON] . При цьому, позивачка зазначає, що спір між сторонами щодо місця проживання малолітньої дитини відсутній. Згідно з вимогами частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. За змістом вказаної постанови Верховного Суду суд може вирішити лише питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, а не про залишення дитини на вихованя одному з батьків. За наведенного\~відсутні підстави\~для зазначення\~в данному\~рішенні про\~залишення позивачці\~ на виховання малолітньої дитини сторін, оскільки той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки, понесені нею судові витрати по сплаті судового збору, в сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved