Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на її користь 454 410, 00 грн. в рахунок компенсації вартості 1/ 2 частки транспортного засобу, - легкового автомобіля Toyota Camry, 2018 року, об`єм двигуна 2494 см3, номер кузова: [NUMBER] , що зареєстрований на праві власності за [PERSON] ; в порядку поділу майна визнати за позивачем право власності на 1 /2 частину квартири [ADDRESS] (РНОНМ 1168864380000); в порядку поділу майна подружжя визнати за відповідачем право власності на 1 /2 частину квартири [ADDRESS] (РНОНМ 1168864380000); стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі12 112, 00 грн, витрати за проведення транспортно-товарознавчої експертизи, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 125 000,00 грн. Відповідач визнав позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 17 квітня 2025 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді 22 квітня 2025 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 06 травня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 12 травня 2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду справи у загальному позовному провадженні. 16 вересня 2025 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Підвисоцьким В.І. подано відзив на позовну заяву, у якій відповідач позов визнав. 06 жовтня 2025 року від представника позивача [PERSON], [PERSON] надійшла заява через Електронний суд, в якій просив за результатами підготовчого засідання ухвалити рішення про задоволення позову, повернути позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору в розмірі 6 056, 00 грн., стягнути з відповідача на її користь 125 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та розглянути справу за відсутності позивача і її представника. 06 жовтня 2025 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Підвисоцький В.І. подав до суду письмові пояснення, в яких заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 125 000, 00 грн. Разом з тим в окремій поданій заяві від 06 жовтня 2025 року просив здійснювати розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти ухвалення рішення. В засідання учасники провадження не з`явилися, з урахуванням раніше поданих заяв. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, та враховуючи те, що відповідач визнав позову, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. 20 листопада 2004 року між [PERSON] та [PERSON] , Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 608 /а.с. 8/. Від шлюбу подружжя має дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за № 757/40236/24-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] . Під час шлюбу сторони набули у власність рухоме майно: легковий автомобіль Toyota Camry, 2018 року, об`єм двигуна 2494 см3, номер кузова: [NUMBER] (дата реєстрації ТЗ за [PERSON] - 11 листопада 2022 року), нерухоме майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 114, 9 кв.м., яка зареєстрована за [PERSON] /а.с.18-19, 22/. Положеннями частини першої, другої ст. 74 Сімейного кодексу України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте під за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Главою 8 Сімейного кодексу України регулюються правовідносини, які виникли між подружжям щодо набуття права спільної сумісної власності. У відповідності до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Згідно положень частини чотири ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 5 ст. 71 СК України). Як вбачається легковий автомобіль Toyota Camry, 2018 року, об`єм двигуна 2494 см3, номр кузова: [NUMBER] , є спільним майном подружжя, оскільки придбаний у шлюбі. Відтак, оскільки транспортний засіб є неподільним майном, тому з урахуванням інтересів сторін має бути виділений одному із подружжя з відшкодуванням іншому подружжя грошової компенсації вартості його частки у спільному майні. Враховуючи, що автомобіль знаходиться у власності відповідача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 454 410, 00 грн. в рахунок компенсації вартості 1/ 2 частки транспортного засобу. Щодо об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , вона набута сторонами у шлюбі, тому є об`єктом права спільної сумісної власності та із урахуванням частини першої ст. 70 Сімейного кодексу України підлягає поділу порівну. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи надані позивачем докази щодо витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи співмірність заявлених вимог та складність справи, суд приходить до висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача у розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved