Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

10.03.2025р. [PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом в якому просив позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] .. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася син [PERSON] . Відносини між подружжям не склалися і рішенням суду від 12.12.2024р. їхній шлюб було розірвано. Після припинення спільного проживання сторін, неповнолітній син за власним бажанням залишився проживати разом з батьком. Відповідачка уваги до сина не приділяє, його розвитком та вихованням не займається, не піклується про нього, не готує до самостійного життя та навіть не спілкується з ним. Жодної матеріальної допомоги [PERSON] на утримання дитини також не надає, а всі умови для розвитку та виховання сина були створені виключно батьком. Позивач також стверджує, що неодноразово намагався достукатися до материнського серця колишньої дружини та пояснити їй наскільки є важливим її участь та присутність в житті та вихованні їхнього сина. Однак, всі його намагання та прохання [PERSON] проігнорувала та повністю припинила спілкування з позивачем та їхнім сином. Оскільки відповідачка умисно та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, тривалий час не змінює свою поведінку, не проявляє зацікавленості до стану здоров`я сина, фактично повністю зникла з життя дитини та не бажає виконувати свої материнські функції, [PERSON] просив позбавити відповідачку батьківських прав на підставі п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону громадянкою України - [PERSON] , [INFO] , у період з 1 січня 2021 року по день надання інформації із зазначенням відомостей про дату та місце перетину державного кордону України, в`їзд чи виїзд на територію України, а також, у разі наявності, мету перетину державного кордону України. Зобов`язано Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Нижньовербізької сільської ради подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 05.05.2025р. підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та зазначив, що з 2020 року його відносини з дружиною поступово погіршувалися і в кінці січня 2022 року дружина виїхала закордон та влаштувала там своє нове життя. З того часу їхньою дитиною відповідачка не цікавилася, а тому він вирішив офіційно припинити шлюбні відносини з [PERSON] . В грудні 2024р. рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Також зазначив, що впродовж останніх декількох років мати ніякої участі в житті їхнього сина не приймає, не дзвонить, не приїздить та взагалі ніякого спілкування з дитиною не підтримує. Подарунки не передає, з днем народження та іншими святами не вітає. Позивач вказує, що намагався кілька разів спілкуватися з колишньою дружиною на тему її участі в житті їхнього сина, але позитивного результату це не дало, оскільки жодних змін в сторону покращення відношення [PERSON] до дитини не відбулося. До теперішнього часу відповідачка залишається бути зареєстрованою в будинку [PERSON] , але фактично останні три роки там не проживає. Перед виїздом [PERSON] забрала всі свої речі та з 2022 р. до будинку не поверталася. Неповнолітній [PERSON] наразі навчається в 9-тому класі, захоплюється риболовлею. Утримання сина своїми коштами здійснює виключно він, мати жодної матеріальної допомоги не надає. Також станом здоров`я та вихованням дитини займається лише [PERSON] , відвідує з ним лікарів, ходить на батьківські збори до школи. Раніше дані речі робила дружина, але тепер вона повністю припинила виконувати свої батьківські обов`язки. В зв`язку з цим, позивач вважає що позбавлення [PERSON] батьківських обов`язків відносно їхнього сина буде відповідати найкращим інтересам дитини, а тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала на підставах вказаних в позові та просила позбавити відповідачку батьківських прав, оскільки вона умисно та свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо неповнолітнього [PERSON] . Відповідачка [PERSON] в судові засідання неодноразово не з`являлася, причини своєї неявки суду не повідомляла. Клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. Про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою її місця проживання. Однак, поштові відправлення були повернуті до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі. Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21). З наведеного слідує, що суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення [PERSON] та вона була належно повідомлена про дату та час розгляду справи, стороною якої вона являється. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач та його представник в судовому засіданні не заперечували. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та зазначила, що комісією було проведено обстеження умов проживання дитини та встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком, мати з ними не проживає. В будинку наявність жіночих речей помічено не було. Комісією також було опитано сусідів, які підтвердили, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Вказане свідчить про те, що відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків і не бере участі в житті свого сина, а тому [PERSON] не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Будучи опитаним в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що наразі йому виповнилося повних чотирнадцять років і він навчається в 9 класі. Проживає разом з батьком та бабусею в [ADDRESS] . Його мама - [PERSON] , не проживає з ними з 2022 року і де вона знаходиться, йому не відомо. Зазначив, що намагався зателефонувати до матері по відомому йому номеру, але вона не відповідала. З 2022 року мати до нього не приїжджала та не спілкувалася. В їхньому селі також живе його бабуся по материній лінії, але вона також рідко спілкується з ним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази, в яких вказала, що проживає в [ADDRESS] . Родина [PERSON] проживає по сусідству з нею, мають гарного вихованого сина. В 2022 році [PERSON] поїхала закордон і з того часу не поверталася. Наразі місце її перебування свідку невідоме. Востаннє свідок бачила відповідачку у 2022 році чи перед війною, чи на її початку. Також їй відомо, що мати з 2022 року своїм сином не цікавиться та участі в його житті не приймає. Про дані обставини свідок обізнана тому, що її діти ходять разом зі [PERSON] до школи та спілкуються з ним. Жодного разу за останні три роки [PERSON] не бачила [PERSON] в школі посеред навчального року, на батьківських зборах, на першому та останньому дзвониках та інших шкільних заходах. Про підтримання спілкування матері та сина, передачі нею подарунків з-за кордону, свідок не знає. Позивача [PERSON] характеризує як гарного батька, який дбає про свого сина та виховує його. Будучи у них вдома, свідок речей відповідачки та інших ознак її присутності в будинку не спостерігала. Знає, що шлюб між сторонами розірваний, а чи має [PERSON] плани на повернення до сім`ї, свідку не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає в [ADDRESS] та також добре знає родину [PERSON] , які проживають по сусідству з нею. Знає, що дружина залишила [PERSON] з неповнолітнім сином, а сама на початку 2022р. виїхала закордон. З того часу свідок лише одного разу бачила відповідачку на вулиці. Зазначає, що [PERSON] не цікавиться своїм сином, нічого йому не передає та ніяк не допомагає. [PERSON] була в гостях у позивача та бачила, що всі свої речі відповідачка з будинку [PERSON] забрала. [PERSON] працює в селі, має непогані заробітки. Він самостійно займається утриманням та вихованням [PERSON] , дбає про нього. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, опитавши неповнолітнього [PERSON] та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд прийшов до наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 14 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб, актовий запис № 20. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.12.2024р. позов [PERSON] задоволено частково. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 14.10.2010р. у виконкомі Великоключівської сільської ради Коломийського району в Івано-Франківській області, актовий запис № 20. В задоволенні вимог про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком відмовлено через досягнення дитиною 14 річного віку та набуття права на самостійне визначення свого місця проживання. Відповідно до витягів з реєстру Нижньовербізької територіальної громади, [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей, наданих Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання в Івано-Франківській області, [PERSON] також значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . В акті обстеження матеріально-побутових та сімейних обставин від 23.01.2025р. зазначено, що до складу сім`ї [PERSON] , окрім нього входить його мати [PERSON] , 1955р.н., син [PERSON] , 2010 р.н. та дружина [PERSON] , 1988 р.н. На момент обстеження було встановлено, що син проживає разом з батьком, матері вдома не було. За словами [PERSON] , дружина виїхала та перебуває за межами України. З акту обстеження умов проживання № 10/2025 від 14.04.2025р., складеного комісією Служби у справах дітей встановлено, що житловий будинок в [ADDRESS] складається з 2-х кімнат, коридору, кухні та ванної кімнати. В будинку тепло та чисто, в кімнатах зроблено ремонт. В кухні та в кімнатах наявні сучасні меблі та техніка, підведені всі комунікації. За вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , його син - [PERSON] , дружина - [PERSON] та мати - [PERSON] . Під час відвідин дитина була спокійна та врівноважена, на питання давала повні та змістовні відповіді, легко йшла на контакт. Зі слів хлопчика мати не цікавиться його життям декілька років. Зі слів сусідів, хлопчик проживає лише з батьком з 2023 року. В довідці, виданій дирекцією Великоключівського ліцею Нижньовербізької сільської ради 23.01.2025р. № 15/01-29 зазначено, що [PERSON] навчається в 8-му класі даного навчального закладу для здобуття повної загальної середньої освіти. Учень проживає з батьком. Виключно батько цікавиться навчанням та займається вихованням дитини. В характеристиці, наданій Нижньовербізькою сільською радою, зазначено, що [PERSON] за місцем проживання характеризується посередньо, скарг на його поведінку ні від сусідів, ні від членів його родини до сільської ради не надходило. Згідно даних, які 09.04.2025 надійшли до суду від Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] протягом 2021-2025 років неодноразово періодично виїжджає з України на 2-3 місяці, потім повертається та 2-3 місяці проводить в Україні, після чого знову на такі ж часові проміжки залишає територію країни через пропускний пункт «Рава-Руська». Останні надані відомості вказують на в`їзд відповідачки на територію України в березні 2025р. Рішенням виконавчого комітету Нижньовербізької сільської ради від 29.04.2025р. № 69/2025 було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно, затвердженого вищевказаним рішенням, висновку вбачається, що [PERSON] зареєстрована в с. Великий Ключів за однією адресою зі своїм колишнім чоловіком та спільним сином, однак з сім`єю не проживає, фактичне місце її перебування встановити не вдалося. Відповідальне ставлення батька до виконання батьківських обов`язків та не прийняття матері участі в житті неповнолітнього сина підтверджується довідкою від 23.01.2025р. №15/01-29, виданою Великоключівським ліцеєм Нижньовербізької сільської ради та актом, складеним комісією за результатом обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, в якому зазначено, що зі слів хлопчика мати не цікавиться його життям декілька років, а всі умови для нього створені батьком. Враховуючи наведене, комісія вважала за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Стаття 171 СК України передбачає, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В даній справі суд враховує, що після фактичного припинення подружніх відносин в 2022 року з позивачем, відповідачка залишила ще на той час малолітнього сина [PERSON] разом з батьком та покинула місце їхнього спільного проживання. З того часу, [PERSON] періодично виїжджає за кордон та повертається на територію країни, але будучи в Україні проживає окремо і сина проживати до себе не забирає. За твердженнями позивача та самої дитини, мати протягом останніх декількох років жодної участі в житті [PERSON] не приймає, не відвідує його, не зустрічається з ним, не телефонує. [PERSON] в гості до сина не приїздить, на прогулянки з собою не забирає, спільно час з ним не проводить, не робить дитині подарунків, не вітає зі святами, будь-які способи комунікації між ними відсутні. Відповідачка жодним чином не проявляє ініціативи налагодити стосунки з сином та приймати участь у всіх аспектах його життя, що свідчить про незацікавленість матері своєю дитиною та відсутність у неї бажання виховувати та доглядати за нею, дбати про її фізичний та духовний розвиток. Матеріалами справи та поясненнями свідків також підтверджено, що протягом останнього часу [PERSON] участі в шкільному житті свого сина не бере, з шкільними педагогами не спілкується, успіхами [PERSON] в навчанні не переймається, батьківські збори не відвідує. Виключно батько цікавиться навчанням сина. Відтак, зібрані у справі докази підтверджують, що відповідач материнської уваги та турботи до своєї неповнолітньої дитини не проявляє, участі в її житті не приймає, її вихованням та розвитком здібностей і навичок не займається, медичні заклади з дитиною не відвідує, одяг, продукти, ліки не купує, матеріально не допомагає, не приїздить та не спілкується з сином, подарунків не робить, зі святами не вітає. Вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] повністю зникла з життя дитини, а всі обов`язки по вихованню та утриманню [PERSON] здійснює лише батько. В зв`язку з цим, суд вважає доведеними ті обставини, що відповідач тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її виховання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Таким чином, суд доходить висновку, що письмові докази в сукупності з поясненнями позивача, дитини та показами свідків в повній мірі доводять умисне ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що згідно п. 2 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав. З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов переконання, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] відповідатиме інтересам дитини, а тому позовні вимоги слід задовольнити. При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved