Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

08.05.2025 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернулися [PERSON] , [PERSON] із цивільним позовом до Калинівського ВДВС у Хмільницькому районі Вінницької області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на спадкове майно та зняття арешту, в якому просили: визнати за ними право власності в рівних частках на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] в селі Черепашинці Калинівського району Вінницької області; зобов`язати Калинівський ВДВС у Хмільницькому районі Вінницької області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з нерухомого майна, відомості щодо якого містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за типом обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 3813815; зареєстровано: 01.10.2006 12:48:30 за № 3813815 реєстратором: Калинівська державна нотаріальна контора, 22400, Вінницька обл., Хмільницький р., м.Калинівка, вул.Вадима Нестерчука, 39, (04333) 2-40-23, info@kl.vn.notary.gov.ua; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 946109, 10.01.2003, ДВС у Калинівському районі Вінницької області, державний виконавець Швець Л.Д.; об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] , Причина відсутності коду: архівний запис, [ADDRESS] , 1960р.н.; додаткові дані: архівна заборона № 227937-1972 від 10.01.2003 року; заявник: Калинівська держнотконтора, Код: [ADDRESS] . В обґрунтування цієї вимоги зазначили, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно, зокрема у вигляді відповідної частки квартири [ADDRESS] . Вони як спадкоємці першої черги, спадщину фактично прийняли, оскільки постійно проживали із спадкодавцем на момент його смерті, та подали заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Однак, нотаріусом встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься обтяження, а саме арешт нерухомого майна, а тому вони вимушені звернутися до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2025 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 12.05.2025 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 09.07.2025 року, змінено первісного відповідача Калинівський відділ державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на належного відповідача Приватне акціонерне товариство «Калинівське будівельно-монтажне управління № 5». Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Калинівський відділ державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.08.2025 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 02.10.2025 року, провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно -закрито, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Позивачі та третя особа в судове засідання не з`явились, подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності, чим розпорядились своїм процесуальним правом на власний розсуд, усвідомлюючи про наслідки вчинення даної процесуальної дії. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України, та\~відповідач не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача, що не може розцінюватись, як порушення його прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Згідно частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності існуючих умов, передбачених в частині першій статті 280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши в порядку, визначеному процесуальним законом у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в селі Черепащинці Калинівського району Вінницької області помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 15 липня 2020 року Виконавчим комітетом Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області), після смерті якого відкрилась спадщина. 11 квітня 2025 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Саміляк Олени Павлівни із заявою про прийняття спадщини, залишеної після смерті [PERSON] та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Саміляк Олени Павлівни від 11 квітня 2024 року за № 114/02-31, відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності померлому [PERSON] , оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт нерухомого майна, належного померлому. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта № 414966262 від 25 лютого 2025 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис за типом обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 3813815; зареєстровано: 01.10.2006 12:48:30 за № 3813815 реєстратором: Калинівська державна нотаріальна контора, 22400, Вінницька обл., Хмільницький р., м.Калинівка, вул.Вадима Нестерчука, 39, (04333) 2-40-23, info@kl.vn.notary.gov.ua; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 946109, 10.01.2003, ДВС у Калинівському районі Вінницької області, державний виконавець Швець Л.Д.; об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] , Причина відсутності коду: архівний запис, [ADDRESS] , 1960р.н.; додаткові дані: архівна заборона № 227937-1972 від 10.01.2003 року; заявник: Калинівська держнотконтора, Код: [ADDRESS] . Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. За статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Накладена заборона відчуження, впродовж тривалого часу за відсутності правових підстав для її продовження, порушує право позивача на вільне користування майном, зокрема, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено, позивач позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб. Вимога позивача, що ґрунтується на праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні частини 4 статті 263 ЦПК України). Судом під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження арешту майна, а тому позовна заява підлягає задоволенню. За приписами частин першої-третьої, п`ятої\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved