Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла бабця позивачки - [PERSON] , [INFO] . 09 лютого 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською Ольгою Ігорівною до майна померлої [PERSON] була заведена спадкова справа № 07/2021, на підставі заяви дочки померлої - [PERSON] , [INFO] , про прийняття спадщини, зареєстрованої в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 13. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові справи) за №63494453, сформованої нотаріусом при заведенні даної спадкової справи, серед іншого, було виявлено заповіт, складений покійною [PERSON] на користь позивачки, а саме: заповіт, який був складений 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, посвідчений Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, на житловий будинок [ADDRESS] . Отож, володіючи інформацією про вищевказаний заповіт, [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за заповітом 22 березня 2021 року, котру надіслала на робочуадресу приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О. І., й котра була зареєстрована нею 26 березня 2021 року за № 74/02-14. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний бабці [PERSON] на праві власності, до моменту смерті, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0.25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, позивачкою через представника, було подано наступні документи: дублікат заповіту на будинок [ADDRESS] , складеного [PERSON] на користь [PERSON] та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори - в.о. завідувача Державного нотаріального архіву Тернопільської області - Рудніцьким А. Я. 19 серпня 2021 року за реєстровим № 175; копію державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ТР № 034221, виданого Байковецькою сільською радою 15 грудня 1999 року; копію рішення 21 скликання 16 сесії Байковецької сільської ради про передачу земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення підсобного господарства [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; інформаційну довідку, видану Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 21 грудня 2021 року за № 1570, яка підтверджує реєстрацію житлового будинку за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також те, що житловий будинок за [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстровано. Оригіналів документів, які посвідчують право власності на заявлене спадкове майно, позивачкою, через представника не було подано через те, що вона не володіє ними. Згідно заповіту, посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року, за реєстровим № 21, відповідно до якого [PERSON] , через представника, звернулася до нотаріуса про прийняття спадщини, [PERSON] заповіла позивачці лише житловий будинок [ADDRESS] . Земельна ділянка передана для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства заповідана нею не була. Вивчивши подані [PERSON] через представника документи, приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. 23 березня 2022 року було винесено постанову (вих. № 30/02-31) про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом (на житловий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га), у зв`язку із розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті (№53) та належному до моменту смерті померлій [PERSON] (№57), відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутністю інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком. 31 серпня 2022 року [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , де просила розтлумачити, що в заповіті, вчиненому на її користь [PERSON] , яка померла [INFO] , та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, виявленням її волі є розпорядження, згідно якого [PERSON] заповіла житловий будинок [ADDRESS] , [PERSON] 07 вересня 2023 Тернопільським міськрайонним судом у справі № 607/11558/22 за вищевказаною позовною заявою було прийнято рішення про відмову у задоволенні вищезазначених позовних вимог, текст рішення суду доступний за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.Ua/Review/113609050. 12 грудня 2023 року постановою Тернопільського апеляційного суду рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року, у справі № 607/11558/22 було залишено без змін, текст постанови суду доступний за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.ua/Review/115671723. 18 березня 2024 року ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 607/11558/22 було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у справі №607/11558/22, текст ухвали доступний за веб-адресою: https://reyestr.court.gov.Ua/Review/117788686. Лінгвістичною експертизою у справі № 607/11558/22 було встановлено те, що [PERSON] , [INFO] , при складенні нею 10 лютого 1993 року заповіту на користь позивачки [PERSON] , було допущено неточність в адресі (будинок [ADDRESS] замість єдиноналежного на той момент спадкодавиці у с. Байківці будинку № 57) об`єкта заповідального розпорядження, котра експертом, на підставі відповідних критеріїв (сторінки 16-19 висновку експерта від 07 червня 2023 року № 056/133), була кваліфікована як описка з точки зору лінгвістичної кваліфікації. Відтак, покликаючись на норми матеріального і процесуального права, рішення Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, які позивачка вважає релевантними до спірних правовідносин, беручи до уваги вищевикладене, встановлені судом у справі №607/11558/22 обставини, котрі мають преюдиційне значення в силу приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, [PERSON] дійшла до висновку про те, що в заповіті, вчиненому [PERSON] , [INFO] , на користь позивачки та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, справжнім виявленням її волі є розпорядження, згідно якого [PERSON] , [INFO] , заповіла саме житловий будинок [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . За встановлених вище обставин, позивачка просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 квітня 2025 року відкрито провадження у справі № 607/5615/25; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа у судовому засіданні 05 травня 2025 року, витребувано від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О. І. належним чином завірену копію спадково справи №07/2021, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . 22 травня 2025 року від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О. І., на виконання ухвали суду від 05 травня 2025 року надійшли копії спадкової справи № 7/2021 до спадщини померлої [INFO] [PERSON] . Ці матеріали засвідчують, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] . Дочка спадкодавця [PERSON] відмовилась від спадкового майна за законом чи за заповітом після смерті матері [PERSON] , про що подала нотаріусу відповідну заяву. 17 червня 2025 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву [PERSON] , який надіслано поштовим відправленням. Заявлені позовні вимоги відповідачка не визнає та заперечує з огляду на наступне. [INFO] померла мати відповідача - [PERSON] , [INFO] . 09 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського-нотаріального округу - Дзюбановською Ольгою Ігорівною, заведена спадкова справа № 07/2021 на підставі заяви відповідача - [PERSON] , про прийняття спадщини, зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під № 13. 10 лютого 1993 року [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] , відповідно до якого померла заповіла [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , у зв`язку із чим позивач подала заяву про прийняття спадщини за заповітом 22 березня 2021 року. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний [PERSON] на праві власності, до моменту смерті, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, [PERSON] звернулась через представника до нотаріуса. Відповідно до інформаційної довідки, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 21 грудня 2021 року № 1570, за [PERSON] був зареєстрований лише один будинок за адресою [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. 23 березня 2022 року було винесено постанову № 30/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному у заповіті (№ 53) та належному до моменту смерті [PERSON] ( [ADDRESS] ), відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком. У позовній заяві [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року по справі № 607/11558/22 у задоволенні позовних вимог про розтлумачення, що в заповіті, вчиненому [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , та посвідченому Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за № 21, виявленням волі [PERSON] є розпорядження згідно якого спадкодавець заповіла житловий будинок [ADDRESS] , [PERSON] - відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року по справі №607/11558/22 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року по справі № 607/11558/22 - залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Розгляд справи № 607/11558/22 у суді Касаційної інстанції станом на момент подання відзиву триває. Зазначення у заповіті будинку [ADDRESS] не підпадає під критерії описки, оскільки, створює юридичні наслідки, тому висновок експерта № 056/133 від 07 квітня 2023 року не є належним та допустимим доказом. При цьому заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] по формі відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Як вбачається з матеріалів справи, при складенні [PERSON] заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення. При цьому, згідно зі змістом заповіту [PERSON] , діючи добровільно та перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючи значення власних дій, житловий будинок [ADDRESS] , заповіла [PERSON] . Заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний вголос заповідачкою, її особу нотаріусом встановлено та дієздатність перевірено. З наведеного випливає, що відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідно до заповіту [PERSON] заповіла [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , а не житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . Письмові пояснення [PERSON] , зареєстровані судом 15 липня 2025 року, у яких відповідачка просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову дублюють зміст поданого відзиву, який суд описав вище. У судовому засіданні, яке відбулося 24 липня 2025 року суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та розпочав розгляд справи по суті. Представник позивачки [PERSON] адвокат Іващук В. М. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, адже допущена при складенні заповіту спадкодавцем [PERSON] описка, що підтверджено висновком семантико текстуальної експертизи, є перешкодою для успадкування позивачкоюжитлового будинку [ADDRESS] , який на праві власності належав спадкодавцю. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Майка М. Б. покликалися на обґрунтування відзиву, вважають, що заповіт є чітким, про що вже судом зазначалось при вирішенні між сторонами спору про його тлумачення. Спадкодавець, якби хотів заповісти онуці належне їй майно, мав зазначити належний [PERSON] будинок по [ADDRESS] , який на праві власності належить іншій особі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини. За змістом дублікату заповіту, посвідченого 10 лютого 1993 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , заповідає [PERSON] . Видача дублікату описаного вище заповіту підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66089916 від 19 серпня 2021 року, який надала Перша тернопільська державна нотаріальна контора. [PERSON] померла [INFO] у м. Тернопіль, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ) 28 вересня 2020 року. 09 лютого 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. заведено спадкову справу № 7/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] за заявою дочки спадкодавця [PERSON] про прийняття спадщини за законом та за заповітом № 13 від 09 лютого 2021 року. 26 березня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О. І. зареєстровано заяву [PERSON] про прийняття спадщини після смерті баби [PERSON] , яка померла [INFO] за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого 10 лютого 1993 року, реєстровий № 21. У вказаній заяві [PERSON] також повідомила, що спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку в спадщині є [PERSON] , яка доводиться померлій [PERSON] дочкою. На запит адвоката Іващука Володимира Михайловича від 28 серпня 2021 року, Тернопільське районне госпрозрахункове БТІ листом № 755 від 08 вересня 2021 року, повідомило про те, що станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровано а [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Тернопільською районною держнотконторою 25 травня 1990 року за реєстровим № 884 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим номером № 344; станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, видане Тернопільською районною радою 30 березня 1989 року на підставі рішення виконкому № 81 від 28 березня 1989 року та записано в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 121. Копії цих документів додаються. Також на запит адвоката Іващука Володимира Михайловича від 24 жовтня 2021 року, Тернопільське районне госпрозрахункове БТІ листом № 1041 від 04 листопада 2021 року, надіслало копію реєстрового напису № 344 від 03 липня 1990 року з Реєстрової книги № 2 на будинковолодіння [ADDRESS] . З наданої інформації вбачається, що будинковолодіння було колгоспним двором [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Тернопільської районної ради народних депутатів 30 листопада 1989 року та зареєстрованого в Тернопільському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1989 року за реєстровим № 344. 25 травня 1990 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 884 на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] . 23 березня 2022 [PERSON] , який діє від імені [PERSON] подав приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановській О. І. заяву № 48, у якій просив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на: житловий будинок [ADDRESS] ; земельні ділянки, загальною площею 0,33 га, в тому числі - переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, розташованих на території села Байківці Тернопільського району Тернопільської області. Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Дзюбановської О. І. № 30/02-31 від 23 березня 2022 року, [PERSON] відмовлено у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0 25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті та належному померлій, відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком. Як вбачається з висновку експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л. В. № 056/133 від 07 червня 2023 року, складеного за результатами проведення семантико текстуальної експертизи у цивільній справі № 607/11558/22, з позицій лінгвістичної кваліфікації, з урахуванням визначення юридизованого словесного позначення описка й з урахуванням усталених дискурсивних практик його використання, є лінгвістичні підстави кваліфікувати як описку некоректну адресу (а саме, номер) житлового будинку, який є об`єктом заповідального розпорядження. Ця текстова неточність відповідає всім лінгвістичним критеріям описки: по-перше, ця неточність має механічний (мимовільний, випадковий) характер; по-друге, ця неточність призводить до невірного сприйняття тексту і впливає на можливість його правомірного застосування; по-третє, внесення відповідного виправлення (якби таке виправлення було принципово можливим) не змінює зміст заповідального розпорядження. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/11558/222 від 07 вересня 2023 року відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про тлумачення заповіту. Суд виснував про те, що доводи позивача про допущення описки нотаріусом є необґрунтованими, оскільки заповіт складається зі слів заповідача, а законом не встановлено обов`язку нотаріуса пересвідчуватися у наявності у заповідача права на майно, що заповідається. Заповіт посвідчений 10 лютого 1993 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 21 є чітким та зрозумілим, а саме у ньому викладена воля [PERSON] , яка на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , заповідає [PERSON] ; зауважив, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України; якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то заповідач [PERSON] протягом майже 27 ми років мала можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту у відповідності до ст. 1254 ЦК України, або складення нового заповіту; текст заповіту є чітким та зрозумілим, не містить ані суперечностей, ані неточностей, складений зі слів заповідача. Текст заповіту, посвідченого 10 лютого 1993 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21, тлумаченню не підлягає. Отож, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Відтак, проаналізувавши вищенаведене, суд доходить до висновку, що до виниклих правовідносин слід застосувати наступні норми процесуального та матеріального права. В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). За змістом частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до приписів статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України). Відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкодавець [PERSON] померла [INFO] у м. Тернопіль. Частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи № 7/2021 до спадщини померлої [INFO] [PERSON] , після смерті цього спадкодавця із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] та [PERSON] . Дочка спадкодавця [PERSON] відмовилась від спадкового майна за законом чи за заповітом після смерті матері [PERSON] , про що подала нотаріусу відповідну заяву. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначено судом вище, постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Дзюбановської О. І. № 30/02-31 від 23 березня 2022 року, [PERSON] відмовлено у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті та належному померлій, відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком. Так, за змістом заповіту, посвідченого 10 лютого 1993 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] заповідає [PERSON] . Майно, яке спадкодавець заповіла позивачці, та на яке [PERSON] мала право, є індивідуально визначеним та відмінним одне від одного, адже [ADDRESS] та № 57 є різними числовим змістом, як і різними адресами, а будинковолодіння за цими номерами належать різним власникам. Станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Тернопільською районною держнотконторою 25 травня 1990 року за реєстровим № 884 та записано в реєстровій книзі № 2 за реєстровим номером № 344; станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, видане Тернопільською районною радою 30 березня 1989 року на підставі рішення виконкому № 81 від 28 березня 1989 року та записано в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 121. Отож, вбачається, що спадкодавець [PERSON] склала заповіт в якому розпорядилась майном, яке їй не належало, і не вносила змін в зміст цього заповіту, не складала нового заповідального розпорядження, хоча була беззаперечно обізнана про адресу будинковолодіння, що слідує з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 884, на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] , виданого [PERSON] 25 травня 1990 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. Доказів того, що на час складення заповіту будинковолодіння, яке успадкувала [PERSON] мало присвоєний номер 53, який у подальшому змінився, чи про інші обставини, які б свідчили про те, що воля спадкодавця була направлена саме на розпорядження належним їй майном, матеріали справи не містять. Відтак, врахувавши доводи відзиву [PERSON] , суд вважає, що не може підміняти собою «волю спадкодавця» та визнавати за [PERSON] власність на майно, яке їй [PERSON] не заповідала, адже здобув належні, допустимі та достовірні докази того, що спадкодавець була обізнана з характеристиками належного їй будинковолодіння, яке отримала у спадщину, в тому числі і з його номером, який був чинним на час складення заповіту в користь [PERSON] , та не вчиняла дій щодо внесення змін у зміст цього заповіту. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Покликання сторони позивача на висновок експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л. В. № 056/133 від 07 червня 2023 року, складеного за результатами проведення семантико текстуальної експертизи у цивільній справі № 607/11558/22, суд відхиляє з огляду на те, що цей документ був предметом дослідження в іншій справі, суд його оцінив та зробив висновки, які описано вище. Рішення у справі № 607/11582/22 набрало законної сили, на час ухвалення рішення у справі № 607/5615/25 є чинним. Крім того, суд не встановив, що неправильність у заповіті [PERSON] має механічний (мимовільний, випадковий) характер, цифри 53 та 57 є різними за змістом, їх написання є також відмінним та тягне юридичні наслідки, адже відсилає до конкретної адреси майна, яке заповідається. Текст заповіту є ясним і зрозумілим за формою та змістом, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , заповідає [PERSON] . Зміна номеру будинковолодіння у змісті заповіту перемінить його, адже міняє «волю спадкодавця», на що суд звертав увагу вище, оскільки не здобув доказів того, що [PERSON] не була обізнана про номер будинковолодіння, яке успадкувала. За встановлених вище обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітомслід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed