Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 03.02.2025 року скасовано заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01.11.2022 року за позовом Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної м. Києві державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, яким позовні вимоги було задоволено частково. Справу було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 18.02.2025 року через «Електронний суд» від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Селецької О.В. надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначає наступне. Як убачається з матеріалів справи, 30.09.2022 року - позивач після закінчення підготовчого засідання, подав до суду заяву про зміну позовних вимог. Мотивами, за яких позивач змінив позовні вимоги, зазначаються, що «на момент подання службою до суду позовної заяви про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , проживала з тіткою [PERSON] та [PERSON] (баба по лінії матері). У зв`язку з введенням на території України воєнного стану неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , евакуювалася до Республіки Польщі, де проживає її батько [PERSON] . Станом на сьогодні [PERSON] займається вихованням своєї неповнолітньої доньки, забезпечує її всім необхідним, піклується про стан здоров`я, навчальні досягнення. Тому на сьогодні відсутні підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] », (а.с. Т.1. 116-118, 128-137). При цьому доказів про те, що «неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , евакуювалася до Республіки Польщі», а також про те, що « [PERSON] займається вихованням своєї неповнолітньої доньки, забезпечує її всім необхідним, піклується про стан здоров`я, навчальні досягнення», позивач до суду не надає. Тим не менш, перебування [PERSON] , [INFO] на території Республіки Польщі, не являється підставою для позбавлення батьківських прав її матір - [PERSON] , яка проживає в Україні разом з іншими її дітьми. Наразі, [PERSON] , [INFO] , виповнилося 18 років - [INFO] . Верховний Суд в постанові від 29.01.2024 року у справі №185/9339/21 (провадження №61-8918сво23), дійшов висновків, що у разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити в такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття. Проте, як вказує Верховний Суд в цій же постанові, тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таких доказів, позивач в даній цивільній справі №753/1394/22, які б свідчили про умисне ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання обох дітей і, як наслідок, вказують на необхідність застосування до неї крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав, матеріали даної цивільної справи не містять. Крім того, на момент звернення з позовом до суду - 20.01.2022 року, а також на момент закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті - 11.08.2022 року, не існувало висновку від 24.10.2022 року за вих. №101-7170/02 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Такий висновок з`явився в справі лише в листопаді 2022 року, коли супровідним листом за вих. №101/46-3088 від 27.10.2022 року позивачем було подано до суду вказаний документ за вх. №34525/22 від 02.11.2022 року, (а.с. 163-164). Даний доказ було подано позивачем з грубим порушенням норм процесуального права, зокрема ст. 83 ЦПК України. Окрім того, сторона Відповідача посилається на недостовірність доказів, покладених у висновок служби (24.10.2022 №101-7170/02). Так, Постановою Дарницького районного суду від 13.11.2020 у справі №753/13966/20 встановлено, що опитування дітей було проведено з порушеннями (в присутності тітки, яка мала власний інтерес, та психолога без підтвердженого фаху). Тому пояснення дітей не можуть бути визнані належними доказами. Також, ці пояснення відсутні у матеріалах справи та не подавались до органу опіки, отже оцінювати їх служба не мала підстав. У висновку зазначено, що батьки не проживають в Україні, проте доказів належного повідомлення їх про засідання комісії 22.09.2022 не надано. Наведена адреса матері ( [ADDRESS] ) не відповідає дійсності. Щодо заяви тітки [PERSON] від 11.08.2020, то остання містить лише припущення й не підтверджена доказами; вона не була свідком подій. Інші документи (пояснення, акти обстеження, листи) базуються виключно на словах тієї ж тітки й не містять незалежних підтверджень чи свідчень батьків. Також не погоджується з посиланнями на факти насильства, так як жодних доказів тілесних ушкоджень чи свідчень сторонніх осіб немає, а посилання на адміністративний протокол (ст. 173-2 КУпАП) спростовано постановою суду від 13.11.2020, оскільки протокол був оформлений неналежно. Серед інших суперечностей, [PERSON] фактично не евакуйовувалась до Закарпаття, отже твердження про її виховання тіткою у цей час є недостовірним. Служба не проводила обстеження умов проживання дітей у 2022 році, хоча мала це зробити перед винесенням висновку. Таким чином, сторони Відповідача приходить до висновку, що всі наведені позивачем докази є неналежними, недопустимими, недостовірними й недостатніми, вони ґрунтуються виключно на суб`єктивних твердженнях [PERSON] , яка має особистий інтерес і конфлікт з матір`ю дітей. Факти ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків чи вчинення насильства не підтверджені жодним належним доказом. Отже, висновок служби від 24.10.2022 не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, а позовні вимоги є безпідставними. Ухвалою суду від 08.04.2025 року, що занесена до протоколу судових засідань підготовче засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду. Представники позивача у судовому засіданні просили суд про задоволення позовних вимог. Відповідачка у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення її батьківських прав. Пояснила, що любить дітей та турбується про них. Категорично заперечила проти викладеного у позові. Представник відповідача у судовому засіданні просила позовні вимоги до [PERSON] залишити без задоволення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про день та час розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Опитана судом в судовому засіданні донька відповідачки [PERSON] - [PERSON] зазначила, що з мамою - [PERSON] має дуже гарні стосунки, остання не застосовувала до дівчинки фізичне насильство. Ніколи не було такого, що бачила маму у стані алкогольного сп`яніння, мама керує автомобілем. З тіткою у неї немає ніяких стосунків, остання застосовувала до дівчинки психологічне насильство. Коли вона була підлітком були постійні заборони з боку тітки. До прикладу, щось забороняли їсти, забороняли спілкуватися з однолітками - це була позиція і тітки, і бабусі. На початку повномасштабного вторгнення вона хотіла виїхати з міста, проте тітка та бабуся її не пускали, почали її штовхати в коридорі. Також,її не запрошували на засідання комісії Служби у справах дітей, коли її батьків позбавляли батьківських прав. З 2021 року [PERSON] жила з сестрою у тітки, проте приходила лише ночувати, її ніхто не контролював. З мамою не проживала тоді, оскільки не хотіла, щоб вона її контролювала. Опитана судом в судовому засіданні донька відповідачки [PERSON] - [PERSON] зазначила, що з мамою [PERSON] вона у теплих стосунках, з сестрою вона також у гарних відносинах. З тіткою [PERSON] і з бабусею у неї погані стосунки були завжди. Бабуся і тітка кричали на неї, ображали, піднімали на неї руку, казали на неї, що вона «тупа» та «не має власної думки». Коли [PERSON] жила у тітки, вона її не пускала до школи, казала, що її може викрасти матір зі школи, тому у дівчинки не було друзів. Її матір не зловживала спиртними напоями. Коли дівчинка жила у бабусі, то дідусь міг просто так підійти і її вдарити, він психічно хворий. Тітка їй говорила, що її мама погана, вб`є її. Тітка змінила [PERSON] прізвище, сказала, що це необхідно, щоб вона могла піти до школи. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, пі навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до ї внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батькії Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та йог поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявник проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва 26.05.2006 року в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №1229 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 30). [INFO] в м. Києві від шлюбу [PERSON] та [PERSON] народилася [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва 26.08.2011 року в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №2895 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 31,141). 15.05.2017 року до служби у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації звернулася двоюрідна бабуся дітей [PERSON] (1999 року народження) та [PERSON] (1997 року народження), - [PERSON] , яка повідомила, що 14.05.2017 року з 22:00 діти знаходились на вулиці самі, оскільки їх «вигнала бабуся з тіткою [PERSON] з квартири" (а.с. 38). Як убачається зі змісту звернення [PERSON] до заступника голови Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 15.05.2017 року (вх. №101/Г-715 від 16.05.2017 року) щодо викладених в заяві [PERSON] обставин, «в службі їх прийняв [PERSON] », а також «інші спеціалісти їм сказали, що після 16 років дитина повинна йти працювати і тому мати не зобов`язана їх забезпечувати всім належним», (а.с. 39-40). В подальшому, відображені вище відомості в листі управління поліції в Дарницькому районі ГУ НП в м. Києві від 20.06.2017 року за вих. №7806/125/48/04-2017 на ім`я керівника Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації причетною до викладених подій зазначено [PERSON] , а не бабусю з тіткою [PERSON] , (а.с. 41). [PERSON] звернулася до служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявою від 11.08.2020 року (вх. №101/96/К-1060 від 11.08.2020 року), в якій повідомляє про події, які спростовуються встановленими у судовому рішенні - постанові Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2020 року у справі №753/13966/20, обставинами, що долучена до матеріалів справи. Крім того, серед матеріалів даної цивільної справи №753/1394/22 міститься заява відповідачки [PERSON] до служби у справах дітей Дарницького району м. Києва від 17.11.2020 року за вх. №101/46-250, відомості в якій узгоджуються з встановленими в постанові Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2020 року у справі №753/13966/20 фактичними даними, та спростовують обставини, покладені позивачем в обґрунтування позовних вимог. (а.с. 54-55). Зловживання алкогольними напоями та невиконання батьківських обов`язків вбачається лише зі змісту заяв [PERSON] та її листування зі службами органу місцевого самоврядування. При цьому належних доказів, які містять інформацію щодо підтвердження факту вживання алкогольних напоїв [PERSON] матеріали цивільної справи не містять. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] починаючи з 22.11.2002 року має посвідчення водія, вона керує транспортними засобами категорії «В» та «В1», про що свідчить посвідчення водія серії [NUMBER] та медична довідка №0/83 серії МДП №628198, видана на період з 07.10.2020 року по 07.10.2022 року, яким охоплено час, про які сестра відповідачки - [PERSON] стверджує про начебто вживання [PERSON] алкогольних напоїв. Цими документами також спростовуються такі ж самі доводи позивача, покладені в обґрунтування позовних вимог, (копії посвідчення водія серії [NUMBER] та медичної довідки №0/83 серії МДП №628198 містяться в матеріалах справи). Окрім того, діти Відповідачки [PERSON] в судовому засіданні підтвердили той факт, що ніколи не бачили, щоб матір зловживала алкогольними напоями. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Відповідно до висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 24.10.2022 № 101-7170/02 доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в інтересах дітей. Так Служба у своєму висновку від 24.10.2022 року за вих. №101-7170/02 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів вказує про те, що «з пояснень [PERSON] та [PERSON] декілька років проживає та працює в Республіці Польща.» проте в судовому засіданні судом було встановлено, що [PERSON] , а так само, на той час неповнолітній [PERSON] нічого не було відомо про те, що 22.09.2022 року відбулося засідання комісії з питань захисту дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Мати дітей [PERSON] не була належним чином повідомлена про це засідання, такі докази в матеріалах справи відсутні. В обґрунтування висновку від 24.10.2022 року за вих. №101-7170/02 про доцільність позбавлення батьківських прав покладено заяву [PERSON] (тітки дітей по лінії матері) від 11.08.2020 року за вх. №101/46/К-1060, зі змісту якої вбачається, що «… [PERSON] проживала з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , поки останній її не вигнав з дому у нічний час. [PERSON] перебував у стані алкогольного сп`яніння, вчинив щодо [PERSON] фізичне насильство. Зі слів дітей, мати також вчиняли фізичне насильство.» Разом з цим позивачем до позовної заяви надано до суду заяву [PERSON] до служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 15.05.2017 року за вх. №101/46/Т-392, зі змісту якої вбачається, що діти її племінника - [PERSON] , проживають разом з мамою, і з 22:00 вечора «знаходилася на вулиці одна, бо вигнала бабуся з тіткою [PERSON] з квартири» (Т.1, а.с. 38). Крім того, посилання у висновку від 24.10.2022 року за вих. №101-7170/02 про доцільність позбавлення батьківських прав на повідомлення Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 07.09.2020 року №15593/125/48/04-2020 (вх. від 11.09.2020 року №101/46/3455), про те, що «відносно [PERSON] було складено адміністративний протокол за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або не повідомлення про місце свого тимчасового перебування) по відношенню до дітей [PERSON] та [PERSON] », спростовується постановою Дарницького районного суду м. Києва 13.11.2020 року у справі №753/13966/20, в якій зазначено, що «Незважаючи на повернення судом матеріалів справи до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві для належного оформлення (постанова від 26.08.2020), жодних змін про протоколу про адміністративне правопорушення не було внесено.» ( Т.1, а.с. 53). Наведене у сукупності, а також зміст висновку від 24.10.2022 року за вих. №101- 7170/02 про доцільність позбавлення батьківських прав не містить відомостей, а також доказів, які свідчать про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] , не забезпечення достатнього життєвого рівня дітям та те, що вона не турбується про стан їх здоров`я, розвиток та виховання. Крім того, на час складання висновку від 24.10.2022 року за вих. №101- 7170/02 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів, службою не було здійснено обстеження умов проживання та не проведено оцінки рівня безпеки дітей [PERSON] та [PERSON] . При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав відповідачку [PERSON] визначальним є ставлення матері до дітей та дітей до матері, спільне бажання спілкуватися і жити разом, недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, а також те, що мати дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує, і намагається це довести в судовому порядку. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №631/2406/15-ц. Наведене у сукупності свідчить про небайдужість [PERSON] до своїх дітей. Так, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з ними сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою [PERSON] , які б свідчили про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Стороною Позивача же не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідачки виконувати свої обов`язки по вихованню дітей, при цьому доказів того, що до останньої застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано. А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки - [PERSON] батьківських прав. Окрім того, суд бере до уваги, що на момент вирішення спору дитина Відповідачки - [PERSON] , [INFO] досягла повноліття, тобто стала повністю дієздатна, тому батьківські права, які стосуються виховання та обов`язків щодо неї фактично припиняють своє правове існування. Щодо вимоги про позбавлення батьківських прав Відповідача [PERSON] , то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки матеріалами справи не містять протилежного, сам відповідач [PERSON] ніяким чином не виявляв свого інтересу до цієї справи. З огляду на викладене, взявши до уваги надані докази, суд вважає встановленим, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відповідає інтересам дитини - неповнолітньої [PERSON] , так як відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання неї освіти. Щодо вимог позову про стягнення аліментів з відповідачів на утримання дітей. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 181 Сімейного кодексуУкраїни способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про те, що вимоги позову про позбавлення батьківських прав відповідачку [PERSON] відносно доньок [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню то відповідно вимоги позову про стягнення з неї аліментів на утримання дітей також не підлягають задоволенню. Відповідачка [PERSON] відповідно має право звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] з відповідача [PERSON] , оскільки донька проживає разом з нею. Таким чином, вимоги про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] задоволенню також не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору, таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі по 992,40 грн. На підставі викладеного та,

Outcome: partial