Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Чорнобаївської селищної ради (далі - Служба у справах дітей), про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач і відповідач з 2014 року спільно проживали і в них народився син - [PERSON] . Мати дитини, тобто відповідач, немає жодних документів, що посвідчують її особу, окрім свідоцтва про народження, є інвалідом дитинства, однак строк дії відповідної довідки закінчився. Вона офіційно ніколи і ніде не працювала, не мала постійного місця проживання та реєстрації. Жодної участі у вихованні і утриманні спільного з позивачем сина відповідач не бере, а саме не цікавиться його навчанням, не вітає з днем народження, не надає жодної копійки на його утримання і взагалі з ним не спілкується. Натомість з дня народження і до теперішнього часу син проживає з позивачем, який працює, має стабільний дохід і одноособово виховує та утримує дитину. Встановлення цього факту необхідно позивачу для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги. Посилаючись на положення Конвенції про права дитини, приписи СК України, норми Закону України «Про охорону дитинства», позивач просив встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 27 червня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Іншою ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року задоволено клопотання адвоката Солода В.М. (далі - представник позивача) та залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство оборони України і [INFO] . Від Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення щодо позову, де йшлося про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог. Зазначалося, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, а тому факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Вказувалося, що до позову не долучено належних і допустимих доказів, що підтверджували б порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем прав і обов`язків позивача, як батька спільної неповнолітньої дитини, на її виховання та утримання. Стверджувалося, що якщо позивач звернувся до суду із позовною заявою про встановлення юридичного факту - самостійного виховання та утримання дитини, зокрема з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, то розгляд справи в порядку цивільного судочинства неможливий, оскільки спір стосується проходження військової служби, а тому є публічно-правовим, у зв`язку з чим підсудний адміністративній юрисдикції. На переконання Міністерства оборони України, під час розгляду справи слід з`ясувати чи не є заявлений позов проявом зловживання позивачем правом у недобросовісний спосіб з метою ухилення від виконання конституційного обов`язкову із захисту Вітчизни. Посилаючись на положення Конституції України, приписи СК України, судову практику КЦС ВС, Міністерство оборони України просило відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. За результатами проведеного підготовчого провадження ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду по суті. Під час судового розгляду позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Крім того, сторона позивача не заперечувала, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини необхідне позивачу, в тому числі, для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому позивач повідомив, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини протягом останніх чотирьох чи п`яти років та у разі його мобілізації він змушений буде здати дитину в інтернат. У свою чергу представник позивача наголошував, що від результатів розгляду справи фактично залежить доля дитини. Відповідач проти задоволення позову не заперечувала. Відповідаючи на запитання учасників судового процесу, пояснила, що у 2001 році її з Російської Федерації в Україну привіз опікун, потім через якийсь час вона потрапила до інтернату. В дитинстві мала групу інвалідності, однак не поновила її, оскільки окрім свідоцтва про народження не має жодних документів. Зараз вона перебуває на утриманні свого брата, який працює на фермі, і проживає у його будинку у с. Кліщинці, але на якій саме вулиці не знає. Вона ніде не працює, інколи підробляє у людей. Одяг, в який вона одягнена, їй надали люди. У вихованні дитини вона дійсно участі не бере, не утримує її, до школи не ходить. Бачиться з сином рідко, востаннє десь місяць назад, не телефонує йому, оскільки немає мобільного телефону. На запитання чому вона не бере участі у вихованні і утриманні свого сина, відповіла, що вона не має змоги це робити. Більше з цього приводу відповідач нічого пояснити не змогла. Повідомила також, що має ще одну дочку, стосовно якої вона позбавлена батьківських прав і взагалі не знає де зараз перебуває дитина. Представник Служби у справах дітей Голубович І.М. підтримала позов повністю. Повідомила, що Служба у справах дітей склала висновок про визначення місця проживання дитини з батьком, тобто позивачем, оскільки це відповідає інтересам дитини. Інший представник Служби у справах дітей Прядка О.І. при вирішенні спору по суті покладалася на розсуд суду. Представник Міністерства оборони України проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях щодо позову. Стверджував, що позов має приховану мету - ухилення від мобілізації, а викладені у ньому доводи є необґрунтованими, зокрема не вказано з метою отримання яких саме соціальних виплат необхідно встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини. Наголошував на необхідності перевірити чи не є цей позов штучним. Зазначав, що учасники судового розгляду стали свідками складної життєвої ситуації, що склалася у сім`ї позивача і відповідача. Разом з тим мати, тобто відповідач, як-не-як, але бере участь у вихованні дитини, періодично її навідує. [INFO] явку свого представника у підготовче та всі судові засідання не забезпечив з невідомих причин, жодних заяв чи клопотань не надіслав. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання повісток про виклик на електронну пошту, про що свідчать відповідні довідки про отримання електронних листів. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд провів розгляд справи за відсутності представника [INFO] . Свідок [PERSON] , який є старостою Великоканівецького старостинського округу виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області, показав, що з січня 2025 року опікується громадою округу. Зі слів сусідів, односельців, з власних періодичних навідувань, а також у зв`язку з тим, що він часто проїжджає повз будинок позивача, йому відомо, що останній доглядає за сина, годує його і гуляє з ним. Мати, тобто відповідач, дуже рідко буває у позивача, може один чи два рази на місяць, а в інший час відсутня, часто пропадає, тобто її відсутність неодноденна. Проте достеменно йому не відомо чи проживає відповідач з позивачем, чи ні. Сім`я позивача не перебуває на обліку, однак періодично отримує допомогу, зокрема їм привозили одяг. Свідок [PERSON] , яка є односельчанкою позивача, показала, що її син, який зараз працює в столиці, і позивач товаришують з дитинства. Коли син приїздить в село, то зустрічається з позивачем. Позивач має дитину, з якою вони разом проживають. Раніше там проживала і мати позивача. Він опікується дитиною і утримує її, оскільки працює. Вона бачила як раніше він на велосипеді возив дитину до дитячого садочка, а тепер возить у школу, лікарню, оскільки вони проїжджають повз її двір. Мати дитини, тобто відповідач, ніде не працює, не має документів, мабуть, проживає зі своїм братом. Інколи відповідач приходить до позивача і до дитини. Зокрема, вона бачила як відповідач з дитиною проходили повз її будинок. У селі всі про всіх все знають, а тому вона говорить те, що бачить, а саме що відповідач не проживає з позивачем. Свідок [PERSON] , який є сусідом позивача і проживає поруч з ним через три хати, показав, що позивач часто звертається до нього за допомогою по господарству, а саме у будівельних і ремонтних роботах, оскільки сам все не встигає. Позивач сам веде господарство, зокрема косить бур`ян у дворі. Позивач утримує сина, відправляє до школи, заставляє вчити уроки. Дитина більшість часу проводить з позивачем. Мати (відповідач), дуже рідко буває з дитиною, тобто прийшла, побула 5-10 хвилин і пішла. Малолітній [PERSON] під час судового розгляду розповів, що більшість часу проводить з батьком (позивачем). Після школи він перебуває у діда з бабою, які йому не рідні. Мати (відповідач) навідує його десь раз на місяць, як правило по четвергах, привозить йому цукерки і сік, але приїздить зовсім ненадовго. Колись мати подарувала йому олівці, колись м`яку іграшку. Інколи йому телефонує, запитує коли прийти. З батьком мати не бачиться, востаннє вони зустрілись на шкільному святі першого дзвоника. Де проживає і чи працює мати він не знає. Одежу і продукти харчування купляє батько. Їсти готує і прибирає в будинку теж батько. Присутня у судовому засіданні психолог [PERSON] повідомила, що зовнішні маркери і поведінка малолітнього [PERSON] свідчать про стійкий зв`язок дитини з батьком, а також про те, що дитина говорила правду. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, а також пояснення дитини, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно з копією рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2015 року у справі № 709/1964/15-ц позивача визнано батьком дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Позивач і відповідач записані батьками - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 23 вересня 2015 року серії [NUMBER] (а.с. 9). Зі змісту довідки виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради від 12 червня 2025 року № 330 про склад сім`ї і розмір земельної ділянки вбачається, що позивач удвох разом із сином - [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , в індивідуальному житловому будинку загальною площею 42 кв.м. (опалювальна площа 40 кв.м.) з пічним опаленням, який розташований на земельній ділянці площею 0,38 га, призначеній для селянського господарства; позивач має земельний пай, який перебуває в оренді СТОВ «Канівці» (а.с. 10). Позивач працює у ПП «»Імперіал Плюс» з 25 листопада 2022 року і на теперішній час обіймає посаду укладальника-пакувальника; за період з 01 червня 2024 року до 31 травня 2025 року включно (календарний рік) його дохід склав 225865,11 гривень, з яких утримано 48510,23 гривень податків і зборів, про що свідчить довідка ПП «Імперіал Плюс» від 12 червня 2025 року № 199 (а.с. 13). Син позивача і відповідача - [PERSON] станом на 12 червня 2025 року навчався у 4 класі Великоканівецького НВК «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Чорнобаївської селищної ради Черкаської області, що підтверджується довідкою цього навчального закладу від 12 червня 2025 року № 32 (а.с. 11). Згідно з наданою директором і класним керівником характеристикою [PERSON] останній має задовільний загальний розвиток і стан здоров`я; у Великоканівецькому НВК навчається з 1 класу, до цього відвідував дитячий садок цього ж навчального закладу; має початковий рівень знань з майже усіх навчальних предметів, крім мистецтва і фізичної культури; навчанням не цікавиться, систематично не виконує домашніх завдань; часто відсутні зошити, щоденник; школу відвідує неохоче, часто пропускає; навчальний матеріал запам`ятовує повільно, часто відмовляється працювати на уроках; з однолітками має складні відносини, часто створює навколо себе конфліктні ситуації; проживає у неповній сім`ї, батько цікавиться шкільним життям свого сина, часто проводить з ним вільний час та матеріально забезпечує; за характером дитина нестримана, емоційна, неврівноважена (а.с. 12). Рішенням виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради від 24 квітня 2025 року № 74 (а.с. 14) вирішено визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком - [PERSON] та затвердити висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком - [PERSON] . Зі змісту вказаного вище висновку вбачається, з-поміж іншого, що відповідач не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком (позивачем), оскільки не може приділяти їй належної уваги з урахуванням свого способу життя та стану здоров`я; Службою у справах дітей здійснено обстеження умов проживання сім`ї і встановлено, що дитина має окреме спальне місце, куточок для навчання і дозвілля, шафу з одягом, книги, канцелярське приладдя; під час співбесіди дитина повідомила, що більшу частину часу проводить з батьком (а.с. 15-16). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ч. 2 ст. 1 СК України). У ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст. 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст. 150, 151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Таким чином з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, а встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, тобто відповідача. Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. Таке право мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З огляду на зазначене вбачається наявність спору про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Саме такого висновку дійшла ВП ВС України у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За результатами судового розгляду викладені позивачем у позовній заяві доводи щодо самостійного виховання і утримання своєї дитини, на переконання суду, цілком знайшли своє підтвердження. З долучених до матеріалів справи і досліджених доказів, судом встановлено, що місце проживання дитини визначено з батьком, тобто позивачем, який забезпечив дитині задовільні побутові умови і достатній рівень життя, має стабільний дохід і, як наслідок, спроможний утримувати дитину. Показами свідків, які хоча і є дещо суперечливими, однак у своїй сукупності є достатніми та належними, підтверджено, що дитина практично весь час перебуває з батьком (позивачем), який опікується нею. Аналогічні висновки зроблено працівниками Служби у справах дітей під час здійснення своїх професійних повноважень і надання відповідного висновку про визначення місця проживання дитини. Крім того, з пояснень малолітнього [PERSON] , підстав не довіряти яким з огляду на вік і рівень розумового розвитку останнього у суду немає, вбачається, що він виховується і утримується батьком. Натомість суд вважає, що мати не виконує покладених на неї батьківських обов`язків стосовно своєї малолітньої дитини. Зокрема, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться її навчанням, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Діюче законодавство не містить визначення терміну "виховання", однак зі змісту положень СК України можна зробити висновок, що це багатошаровий і тривалий процес впливу батьків на свідомість дитини з метою підготовки її до самостійного життя. Суд констатує, що короткочасні зустрічі матері (відповідача) з десятирічною дитиною раз на місяць та пригощання її цукерками чи надання подарунків, скоріше свідчать про таку собі «присутність» матері в житті дитини, однак аж ніяк не можуть бути розцінені як участь у її вихованні та утриманні. При цьому, на переконання суду, така поведінка відповідача щодо дитини є для неї типовою і в її розумінні нормальною, оскільки, як вона сама повідомила суду, її вже позбавлено батьківських прав щодо іншої дитини. Водночас суд критично оцінює пояснення відповідача щодо відсутності змоги брати участь у вихованні і утриманні дитини, а також фактичне визнання нею позову. Зокрема, судом не встановлено жодних непереборних обставин, які б перешкоджали відповідачу виховувати дитину чи утримувати її. Натомість суд дійшов висновку, що відповідач не шукає жодних можливостей, не докладає будь-яких зусиль, спрямованих на виправлення ситуації, що склалася, а навпаки лише виправдовує свою поведінку складним життєвим становищем. Зазначені обставини в сукупності суд розцінює як відсутність виявлення відповідачем належного батьківського піклування та як ухилення від виховання свого сина, що призводить до порушення законних прав та інтересів дитини. Так, відповідно до ст.ст. 3, 4, 5, 7 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї; сім`я створюється, в тому числі, і на підставі кровного спорідення; держава створює пріоритет сімейного виховання дитини; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Обов`язок держави забезпечити дитині захист і піклування, необхідні для її благополуччя, узгоджується з позиціями, викладеними у визнаних в Україні міжнародно-правових актах, зокрема у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року (ч. 3 ст. 10), Конвенції про права дитини 1989 року (ст. 3). Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на викладене, беручи до уваги пріоритет інтересів дитини, суд дійшов висновку про достатність підстав для встановлення факту самостійного виховання і утримання позивачем свого сина. Натомість в частині доводів Міністерства оборони України про відсутність порушення, невизнання і оспорення прав і законних інтересів позивача зі сторони відповідача і, як наслідок, відсутність предмету спору, а також посилання на постанову КЦС ВС від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, слід зазначити, що таке посилання не є релевантним, оскільки предметом спору у наведеній цивільній справі було визначення місця проживання дитини з батьком, що не є тотожним із предметом доказування у цій справі. При цьому саме у вказаній вище постанові ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зроблено висновок про те, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. З приводу позиції Міністерства оборони України щодо підсудності цієї справи суду адміністративної, а не загальної юрисдикції, оскільки спір стосується публічно-правових відносин, суд зазначає, що ВП ВС у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 виснувала таке: справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку; рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції; юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. При цьому вказаний висновок сформульовано не щодо встановлення конкретного факту, зокрема факту проживання однією сім`єю без зареєстрованого шлюбу, який був предметом розгляду згаданої судової справи, а щодо всіх фактів, що мають юридичне значення та підлягають встановленню у судовому порядку. Оскільки предметом спору у цій справі є саме встановлення факту, що має юридичне значення, а не оспорювання рішення стосовно такого факту, прийнятого у позасудовому порядку, ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд також відхиляє твердження Міністерства оборони України щодо зловживання позивачем правом у недобросовісний спосіб з метою ухилення від виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни. Так, в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Частиною 2 цієї ж статті Кодексу передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Дійсно, у разі встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини позивачем, останній отримає право на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому сторона позивача не приховує, що в тому числі і з цією метою звернулася до суду, оскільки саме представником позивача заявлено клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерства оборони України та [INFO] , оскільки прийняте у справі судове рішення в подальшому може мати вплив на можливість мобілізації позивача. Водночас факт самостійного виховання і утримання позивачем дитини може бути встановлений у судовому порядку і зафіксований у судовому рішенні, як того вимагає п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Право кожного на справедливий суд закріплено на рівні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6). Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За таких обставин звернення позивача до суду із позовом про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини, за умови існування достатніх для цього підстав, не може бути розцінене судом як зловживання правом у недобросовісний спосіб. При цьому будь-які обставини, зокрема оголошення мобілізації, не можуть обмежувати позивача у реалізації такого права, оскільки підтвердження наявності або відсутності юридичного факту, має значення для створення умов здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав, зокрема реалізації права на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Водночас суд не вважає, що позивач намагається застосувати способи захисту інтересів дитини з метою штучного створення умов для уникнення призову на військову службу під час мобілізації, оскільки за результатами судового розгляду обставини самостійного виховання і утримання ним дитини знайшли своє підтвердження. Таким чином суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений ним судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved