Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

27 лютого 2025 року позивачка, через свого представника адвоката Савчука Романа Романовича, звернулась в суд з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, які стягуються на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області та просить стягувати із [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 10 000 гривень щомісячно замість визначеного раніше розміру 650 гривень, а також просила стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання зобов`язання по сплаті аліментів в розмірі 18 982 грн. 75 копійок. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в них з відповідачем є спільна дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу місце проживання дочки визначено з матір`ю. На підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 13.01.2014 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки в розмірі 650 гривень щомісячно до досягнення дочкою повноліття. На даний час аліменти нараховуються в межах мінімально гарантованого розміру в сумі 1598 грн. З часу набранням рішенням суду про стягнення аліментів законної сили ціни значно зросли, інфляція становить більше 429%. Дочка проживає разом з позивачкою в Чеській Республіці, навчається в середній школі в м. Прага та повністю перебуває на утриманні позивачки. Дитині виповнилось 15 років, вона потребує належного харчування, одягу, догляду. Відповідач долею дочки не цікавиться, участі в матеріальному утриманні не бере. Його заборгованість по сплаті аліментів становить 18 982 грн. 75 коп. На утримання дочки позивачка витрачає 20 000 гривень в місяць, тому просить стягувати з відповідача половину цієї суми. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року до участі в справі в якості третьої особи залучено дочку сторін по справі [PERSON] Також ухвалою суду від 28 серпня 2025 року визнано явку позивачки в судове засідання обов`язковою. Незважаючи на ухвалу суду позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представника адвоката Савчука Романа Романовича надійшли письмові пояснення в яких він просив позов задоволити, а розгляд справи проводити без його участі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 08 квітня 2025 року позовні вимоги не визнав, в інші судові засідання не з`являвся. Представник відповідача, його дружина, в судовому засіданні 01 жовтня 2025 року позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачка вводить суд в оману, дочка відповідача проживає разом з ним, перебуває на його повному утриманні, навчається в школі в м. Івано-Франківську, з мамою проживати не хоче. Крім того, відповідач також сплачує аліменти на утримання сина. З 26 серпня 2025 року і на даний час відповідач мобілізований лав Збройних Сил України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні. З червня 2025 року вона повернулась в Україну та з того часу постійно проживає тут з батьком, його дружиною. Мати жодних коштів на її утримання не витрачає, тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] [INFO] . Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 31.10.2012 розірвано, дочку залишено проживати з матір`ю. На підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки в розмірі по 650 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Аліменти відповідачем сплачувались не регулярно та станом на 01.10.2024 року заборгованість по сплаті аліментів становила 18 982 грн. 75 коп., що підтверджується копією довідки. Позивачка стверджує, що дочка проживає з нею в Чеській Республіці та навчається там у школі, але жодних належних та допустимих доказів цього не надала. До позовної заяви долучено від сканований документ на іноземній мові, який не є належним доказом в розумінні ЦПК України. Також в судовому засіданні дала пояснення дочка сторін, на утримання якої і стягуються аліменти, яка пояснила, що їй вже виповнилось 15 років і вона не бажає проживати з матір`ю, оскільки та нею не цікавиться, з червня 2025 року вона постійно проживає з батьком, який її утримує. Позивачка в судове засідання не з`явилась щоб суд міг з`ясувати її думку щодо обставин, які склались між нею, дочкою та відповідачем. Позивачка стверджує, що на утримання дочки вона витрачає 20 000 гривень, вважає, що відповідач може сплачувати аліменти в розмірі 10 000 гривень. Сторони довідки про свої доходи суду не надали, тому судом самостійно отримано інформацію про доходи сторін та їх дочки з Державного реєстру фізичних осіб платників податків. Згідно довідок ніхто зі сторін жодних доходів з 2023 по 2025 роки не отримував. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що працює неофіційно та отримує середній дохід 20 000 гривень в місяць. Згідно довідки командира ВЧ [NUMBER] [PERSON] перебуває на військовій службі з 26.08.2025 по теперішній час. Також згідно наказу Івано-Франківського міського суду від 29 листопада 2024 року з відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від всіх видів його доходів щомісячно починаючи з 7.11.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Щодо заборгованості по сплаті аліментів, то згідно довідки державного виконавця,Ю станом на 20.06.2025 відповідачу нараховано заборгованість в розмірі 891 грн.25 коп. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» ). Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). З урахуванням вказаних положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Правове значення при вирішенні даного спору має встановлення наявності або відсутності факту саме зміни матеріального або сімейного стану платника чи одержувача аліментів у порівнянні із його матеріальним та сімейним станом, у якому він перебував на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів (в даному випадку рішення Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2014 року). Із матеріалів справи вбачається, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів пройшов значний час, аліменти відповідач сплачує у розмірі 50% від прожиткового мінімуму, на його утриманні є син, на якого він також сплачує аліменти, жодних доходів у нього немає, крім того, дочка, на утримання якої сплачуються аліменти досягла 15 років і може сама обирати з ким із батьків проживати, на даний час вона проживає з батьком та перебуває на його утриманні. Позивачка на даний час перебуває за кордоном, в судові засідання не з`являлась, від її представника не надходили спростування твердження дочки чи представника відповідача, хоча судом визнавалась її явка до суду обов`язковою, для з`ясування всіх цих обставин. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивачкою не доведено, що дочка на даний час проживає з нею, перебуває на її утриманні та що є підстави для збільшення розміру аліментів та відповідач має можливість їх сплачувати. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Із наведеного слідує, що в задоволенні позову про збільшення розміру аліментів слід відмовити. Щодо вимоги про стягнення пені за несплату аліментів в сумі 18 982 грн. 75 коп., то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Відповідач по справі рішення суду про стягнення аліментів виконує, але аліменти сплачуються не завжди вчасно. Згідно розрахунку зі сплати аліментів розмір заборгованості по сплаті аліментів станом на дату звернення позивачки з позовом до суду становила 1598 грн. (а.с.51). Станом на дату надання довідки на 20.06.2025 заборгованість вже становила 891 грн. 25 коп. Враховуючи обмеження, встановлені ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України (не більше 100 відсотків заборгованості), з відповідача підлягає стягненню неустойка (пеня) у розмірі 891 грн. 25 коп., а не 18 982 грн. 75 коп. Не зрозуміло з чого виходила позивачка визначаючи таку суму, за який період нарахована пеня. Але, з червня 2025 року дочка перебуває на утриманні відповідача та він продовжує сплачувати аліменти на користь позивачки, тому в даному випадку суд не вбачає підстав для стягнення пені, оскільки її розмір є незначним та зважаючи на те, що саме він утримує дочку, а позивачка не обґрунтувала розміру пені та не зазначила період її стягнення. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, а позивачка звільнена від сплати судових витрат, то судові витрати покладаються на державу. На підставі ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2025 рік», ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 180-183, 192, 196 СК України,

Outcome: dismissed