Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

В квітня 2025 року представник [PERSON] - адвокат Гулько Ж.В., звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] на [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач по справі є його колишньою дружиною. В зареєстрованому шлюбі перебували з 13.10.2007 року, а за рішенням суду від 18.08.2015 року шлюб розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Вказує, що наданий час дитина [PERSON] знаходиться на повному утриманні та самостійному виховані позивача. Він піклується про здоров`я дитини, надає дитині належний фізичний, духовний гармонійний, розумовий, безпечний розвиток, як особистості, тощо. Позивач особисто утримує та виховує дитину, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 10.02.2025 року, довідкою від 10.02.2025 року Вишгородської міської ради, довідкою від 31.01.2025 року Вишгородського ліцею «Сузір`я». Дитина знаходиться повністю на його утриманні. Дитина зростає та все більше потребує коштів на виховання, розвиток. Відповідач у добровільному порядку відмовляється надавати матеріальну допомогу дитині. Щодо встановлення факту самостійного виховання дитини позивач вказує на те, що цей факт має для позивача юридичне значення, оскільки породжує виникнення прав та обов`язків визначених ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з дією воєнного стану в Україні. Враховуючи вище викладене позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років та стягнення аліментів. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.04.2025 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзив. Протокольною ухвалою суду від 27.08.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, що викладенні в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи або про розгляд справи за його відсутності, до суду не надходило. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, представника третьої особи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.10.2007 року, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18.08.2015 року розірваний. Від шлюбу сторони по справі мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 10.02.2025 року, складеного депутатом Вишгородської міської ради Кучмій О.В., про те, що за адресою: [ADDRESS] мешкають [PERSON] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але проживає з донькою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 10.02.2025 року, складеного депутатом Вишгородської міської ради Кучмій О.В., [PERSON] проживає в [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] . Умови проживання: зі слів сусідів [PERSON] проживає разом з донькою за вказаною адресою, але прописаний за адресою [ADDRESS] . Відповідно довідки № 149 від 10.02.2025 року, виданою [PERSON] керуючим справами виконавчого комітету Вишгородської міської ради, що відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання виданого депутатом Вишгородської міської ради [PERSON] , гр. [PERSON] дійсно фактично поживає за адресою: [ADDRESS] , разом дочкою - [PERSON] , [INFO] , по теперішній час. Згідно довідки № 02-23/21 від 31.01.2025 року, виданою директором Вишгородського ліцею «Сузір`я» Башлик Я., про те, що [PERSON] дійсно навчається у 10-А класі Вишгородському ліцею «Сузір`я» Вишгородської міської ради. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Так, позивач просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує неповнолітню дитину. Згідно ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Позивач у своєму позові зазначає, що неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем та особисто він утримує та виховує дитину, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 10.02.2025 року, довідкою від 10.02.2025 року Вишгородської міської ради, довідкою від 31.01.2025 року Вишгородського ліцею «Сузір`я». Дитина знаходиться повністю на його утриманні. Такі твердження в силу статті 141 СК України, суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Разом з тим, позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітнього, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Крім того, Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Встановлено, що на день звернення із даним позовом до суду та розгляду справи [PERSON] виповнилося 15 років та вона проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Посилання позивача на той факт, що відповідачка постійно проживає окремо не підтверджені будь якими доказами, а документи, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Суд зазначає, що проживання матері окремо від дитини не впливає на обсяг її батьківських прав і не звільняє її від обов`язків щодо дитини. У вихованні та утриманні дитини мають брати участь як мати так і батько. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини. Зважаючи на те, що позивач не довів, що матір неповнолітньої в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, вимога викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення є необґрунтована та не доведена. З приводу позовних вимог, про стягнення аліментів суд приходе до висновку, що вони підлягають до задоволення виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, і не оспорюється сторонами, що донька [PERSON] проживає з батьком і знаходиться на його утриманні. [PERSON] не надає матеріальної допомоги в розмірі достатньому для утримання доньки [PERSON] . Відповідач є особою працездатного віку, тому має можливість забезпечувати доньку, відомостей про перебування на її утриманні інших осіб суду не надано. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України визначення, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В частині 1 статті 183 СК зазначено, що частка заробітку, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачає, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачується щомісячно. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років у даному випадку відсутні підстави, оскільки, під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для відповідно встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову в цій частині. Однак, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів необхідно задовольнити в частині стягнення аліментів з відповідача. Згідно статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах стягнення суми платежу за один місяць. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial