Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] (нове прізвище [PERSON] ) звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить: визнати автомобіль марки «ЗАЗ FORZA» 2015 року випуску з об`ємом двигуна 1497 см куб, номерний знак [NUMBER] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості частки цього автомобіля у сумі 72500,00, а також понесені нею судові витрати. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 08 вересня 2023 року по 04 листопада 2024 року вона з відповідачем перебувала в шлюбі, під час якого було придбано майно, а саме автомобіль марки «ЗАЗ FORZA» 2015 року випуску з об`ємом двигуна 1497 см куб, номерний знак [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Ринкова вартість цього автомобіля становить 145000,00 грн, останній перебуває у користуванні відповідача, який відмовляється виплатити їй компенсацію у добровільному порядку. Ухвалою від 11 лютого 2025 року Автозаводський районний суд міста Кременчука відкрив провадження у справі для розгляду в загальному позовному провадженні та призначив підготовче судове засідання. 27 лютого 2025 року відповідач звернувся до суду з клопотанням, в якому просив призначити у справі судову авторознавчу експертизу для визначення дійсної ринкової вартості зазначеного вище автомобіля, яке ухвалою суду від 12 травня 2025 року задоволено, провадження у справі зупинено до надходження висновку експерта. 04 липня 2025 року на адресу суду надійшов висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи №\~88 від 04 липня 2025 року, ухвалою від 15 липня 2025 року провадження у справі поновлено. 16 вересня 2025 року позивач подала до суду заяву, у якій вона просила зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача 71973,57 грн, решту позовних вимог просила задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 16 вересня 2025 року Автозаводський районний суд міста Кременчука закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засідання підтримала вимоги позовної заяви, просила їх задовольнити з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог. Відповідач не визнав заявлені до нього позовні вимоги, за його поясненнями, виходячи з моральних аспектів. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У частині\~першій статті\~71\~Сімейного кодексу\~України передбачено,\~що майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). За приписами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, часина третя статті 368 ЦК), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби. Суд установив, що 08 вересня 2023 року між сторонами укладено шлюб, який було розірвано рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 04 листопада 2024 року. За наданою на адвокатський запит Територіальним сервісним центром МВС РСЦ ГЦС МВС в Харківські \~ \~ \~ \~й області інформацією відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів за [PERSON] з 12 жовтня 2023 року значиться зареєстрованим автомобіль марки «ЗАЗ FORZA» 2015 року випуску з об`ємом двигуна 1497 см куб, номерний знак співпадає з зазначеним у запиті ( [NUMBER] ). Отже, зазначений транспортний засіб набуто сторонами за час шлюбу, воно є спільним сумісним майном подружжя, при цьому цей об`єкт є неподільним. За змістом частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, зокрема, якщо річ є неподільною. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Якщо виділ\~у натурі\~частки із\~спільного майна\~не допускається\~згідно із\~законом або\~є неможливим\~(частина\~друга статті\~183\~цього Кодексу),\~співвласник,\~який бажає\~виділу,\~має право\~на одержання\~від інших\~співвласників грошової\~або іншої\~матеріальної компенсації\~вартості його\~частки. Компенсація\~співвласникові може\~бути надана\~лише за\~його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №\~209/3085/2020 роз`яснено, що якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи вимогу про припинення права власності на частку у праві спільної власності, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, як правило, не згоден її виплачувати, що і є суттю спору. Тому відповідач не має наміру вносити відповідні кошти на депозитний рахунок суду. Залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того із подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Тоді як інший із подружжя, як правило, не має такої можливості, хоча залишається співвласником. Заявляючи позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, позивач висловила згоду щодо отримання грошової компенсації. Зі змісту поданого відповідачем 27 лютого 2025 року клопотання вбачається, що він погоджується з тим, що автомобіль марки «ЗАЗ FORZA» 2015 року випуску, номерний знак [NUMBER] придбано у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, однак посилається на відсутність належних доказів щодо встановлення вартості цього транспортного засобу, отже не погоджується з заявленою позивачем до стягнення з нього сумою (72500,00 грн). За висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи №\~88 від 04 липня 2025 року, проведеної на виконання ухвали суду від 12 травня 2025 року у справі №\~524/975/25, вартість автомобіля марки «ЗАЗ FORZA» [NUMBER] становить 143947,14 грн. У судовому засіданні представник позивача просила суд урахувати, що відповідачем не надано доказів, що автомобіль не є спільною сумісною власністю сторін, на що відповідач не висловив своїх заперечень. Метою позивача є поділ спільного сумісного майна подружжя; таким майном є неподільна річ автомобіль, отже, вимоги позивача треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності, вислухавши представника позивача та відповідача, вважає, що такі докази є належними, допустимими та достатніми у розумінні статей 77-80 ЦПК України, а також достатніми для задоволення заявлених позивачем вимог. Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню, на виконання вимог пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1211 грн 20 коп. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved