Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідачки, в якій просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором на загальну суму 12876,12 грн., а також судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 18 січня 2023 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» (далі за текстом - ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС») та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 104865, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» надало кредит у сумі 6667,00 грн., з яких 5000,25 грн. - сума кредиту, 1666,75 грн. комісія за надання кредиту, строком на 84 днів, тобто до 12 квітня 2024 року, а [PERSON] отримала кредит у вказаній сумі та зобов`язалась повернути кредит та за користування кредитними коштами сплатити від суми кредиту за кожний день користування ним в межах строку надання кредиту. ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» виконало умови вказаного кредитного договору у повному обсязі, надавши [PERSON] обумовлену вказаним кредитним договором суму грошових коштів, однак [PERSON] не здійснила повернення кредитних коштів, а також не сплатила відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого у [PERSON] виникла заборгованість перед ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» станом на 14 травня 2025 року на загальну суму 12876,12 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 6667,00 грн.; заборгованості за відсотками 5708,12 грн.; заборгованості за комісією 501,00 грн. Відповідно до договору факторингу № 28/06/2023-01 від 28 червня 2023 року, укладеного між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» (далі за тестом - ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф») та ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС», до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за вказаним договором про споживчий кредит № 104865 від 18 січня 2023 року, тому ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» звернулося до суду із зазначеним позовом. Представник позивача\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~але до суду від нього надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідачки у судове засідання не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання двічі поспіль була повідомлена належним чином. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідачки, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовими конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідками відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачці судових повісток, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачці належним чином. Відповідачка відзив на позов, клопотання про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, про причини неявки у судове засідання суд не повідомила. У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд бере до уваги, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо її, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22). Отже, відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року в справі № 175/4075/18 (провадження № 61-5401св22), якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надала суду доказів неможливості прибути у судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки поспіль відповідачки у судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для її неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві поспіль неявки відповідачки у судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачки, яка з 05 травня 2025 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явилась, станом розгляду справи не цікавилась, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтувала. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачку, яка не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивача, що викладена у позовній заяві щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі заяви [PERSON] (а. с. 16), відповідачки у справі, про видачу кредиту від 17 січня 2023 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачкою було укладено договір про споживчий кредит № 104865 від 18 січня 2023 року (далі за текстом Договір), відповідно до умов якого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» надало, а відповідачка отримала кредит у сумі 5000,25 грн. та зобов`язалася сплатити відсотки за користування кредитом, а також комісію за надання кредиту, яка нарахована одноразово у день укладення Договору за ставкою 25,00% від суми кредиту за рахунок власних коштів Позичальниці або за рахунок кредиту, згідно із пунктом 2.5. Договору у сумі 1666,75 грн. (а. с. 7-9, 12, 15). Підписавши Паспорт\~споживчого кредиту сторони\~вказаного Договору\~узгодили розмір\~кредиту,\~строк та\~умови користування\~кредитними коштами\~(а.\~с.13-14). Відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами, інші платежі, передбачені Договором з кінцевим терміном погашення не пізніше 12 квітня 2023 року (п. 2.6. Договору). Процентна ставка за користування коштами кредиту становить 550,00 % (процентів) річних, тип процентної ставки - фіксована (п. 2.3. Договору). Загальні витрати Позичальниці за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат Позичальниці, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складає 7380,87 грн. (п. 2.7. Договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту для Позичальниці (сума загального розміру кредиту та загальних витрат Позичальниці за кредитом) складала 14047,87 грн. (п. 2.9.1. Договору). Згідно з пунктом 2.6.1. Договору сторони Договору домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів. Відповідно до Графіку платежів за Договором загальна вартість кредиту склала 14047,87 грн., з якої: 6667,00 грн. - сума кредиту; 5708,12 грн. - проценти за користування кредитом; 1672,75 грн. платіж за обслуговування кредитної заборгованості, комісія за надання кредиту (а. с. 11). Виконання умов вказаного Договору зі сторони ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» підтверджується листом від 05 травня 2025 року ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛАЄНС», яким здійснено перерахування грошових коштів у сумі 5000,25 грн. [PERSON] , відповідачці у справі, на її карту (а. с. 10). Відповідно до пункту 4.1. Договору у випадку невиконання чи неналежного виконання умов Договору ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» має право здійснювати врегулювання простроченої заборгованості та/або відступати, передавати свої права за Договором на користь третіх осіб без годи відповідачки. Між ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» (а. с. 30) та ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/06/2023-01 від 28 червня 2023 року, згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», позивача у справі, перейшло право вимоги до боржників, у тому числі, право грошової вимоги до [PERSON] , відповідачки у справі, за договором про споживчий кредит № 104865 від 18 січня 2023 року у сумі 12876,12 грн., з якої: 6667,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 5708,12 грн. - сума заборгованості за відсотками; 501,00 грн. сума заборгованості за комісією, що також підтверджується Витягом з Реєстру боржників до вказаного договору факторингу № 20210622/1 від 17 листопада 2023 року до вказаного договору факторингу (а. с. 17-23, 24, 25). ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», позивач у справі, повідомило [PERSON] , відповідачку у справі, про відступлення прав вимоги за договором про споживчий кредит № 104865 від 18 січня 2023 року на загальну суму 12876,12 грн., що підтверджується повідомленням № 629/201050060 від 11 вересня 2023 року (а. с. 28). Статтею 11 ЦК України визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. За змістом положень частини 1, частини 2 статті 207, пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Судом встановлено, що сторони вказаного Договору досягли згоди з усіх істотних їх умов, тобто між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, що передбачені Договором. Вказаним Договором передбачено порядок та умови отримання кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами, а також інших платежів. [PERSON] , відповідачка у справі, підписавши вказаний договір, надала згоду на отримання та повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами, інших платежів у строки та порядку, встановленими вказаним Договором. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). З змістом частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до пункту 1.2. вказаного договору факторингу внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості за цим Договором, Фактор заміняє Клієнта у Кредитних Договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказаних у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог Клієнта за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», позивач у справі, на підставі договору факторингу № 28/06/2023-01 від 28 червня 2023 року набуло право вимоги за договором про споживчий кредит № 104865 від 18 січня 2023 року, укладеного між [PERSON] , відповідачкою у справі, та первісними кредитодавцем ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС», то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договором платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальницею [PERSON] , відповідачкою у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Доказів про визнання вказаного договору факторингу недійсним чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що згідно з умовами договору про споживчий кредит № 104865 від 18 січня 2023 року, позичальниця [PERSON] , відповідачка у справі, зобов`язалась повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитними коштами та інші платежі в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених у Договором, однак не виконала умови Договору. Відповідно до частини 1, частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями частини 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцеві кредиту (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому кредитодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір кредиту є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною 1 статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 580 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] , відповідачкою у справі, договору про споживчий кредит № 104865 від 18 січня 2023 року, строк, на який надався кредит, становив 84 дні, тобто з 18 січня 2023 року до 12 квітня 2023 року. [PERSON] , відповідачка у справі, кредитні кошти отримала, якими в подальшому розпорядилась на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, відсотків та інших платежів не виконала. Після відступлення позивачу прав грошових вимог до [PERSON] , відповідачки у справі, остання не здійснювала платежів для погашення кредитної заборгованості на рахунки ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС». Матеріали справи не містять доказів погашення кредитної заборгованості [PERSON] , відповідачкою у справі, на рахунок ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф». Судом встановлено, що після укладення вказаного договору факторингу [PERSON] , відповідачка у справі, не здійснила погашення заборгованості, внаслідок чого у відповідачки перед позивачем виникла заборгованість згідно розрахунку, наданого позивачем, яка склала загальну суму 12876,12 грн., з якої: 6667,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 5708,12 грн. - сума заборгованості за відсотками; 501,00 грн. сума заборгованості за комісією (а. с. 27). ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», позивач у справі, звернувся до [PERSON] , відповідачки у справі, з досудовою вимогою по сплату заборгованості за Договором у розмірі 12876,12 грн. (а. с. 29). Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. [PERSON] , відповідачка у справі, відзив на позов з відповідними доказами на спростування вимог позову, іншого розрахунку заборгованості суду не надано, тому суд, на підставі наданих позивачем доказів, вважає встановленим, що відповідачка належним чином зобов`язання за Договором не виконала у зв`язку з чим ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», позивач у справі, на підставі вказаного договору факторингу має право вимагати повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом та інших платежів, які передбачені Договором. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», про стягнення з [PERSON] , заборгованості на загальну суму 12876,12 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачкою. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом, оскільки оплата судового збору у сумі 2422,40 грн. підтверджена платіжною інструкцією кредитного переказу кредитних коштів № 1323 від 14 травня 2025 року (а. с. 1). Позивачем у позовній заяві заявлено позовну вимогу щодо стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7000,00 грн. у зв`язку з чим суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1, частини 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За правилами частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Бачинським О.М. суду надано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001477 від 24 травня 2009 року, видане Радою адвокатів Львівської області (а. с. 36); ордер серії ВС № 1358491 від 13 травня 2025 року (а. с. 6); договір про надання правової допомоги № 20250512 від 12 травня 2025 року (а. с. 31-32); розрахунок суми судових витрат (а. с. 33), відповідно до якого вартість наданих адвокатом послуг визначена у сумі 7000,00 грн. Згідно розрахунку суми судових витрат, адвокат Бачинський О.М. надав ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» наступні послуги: аналіз наданих клієнтом/позивачем документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви; підготовка та подання позовної заяви у справі; збирання доказів, долучених до позовної заяви; підготовка та подання заяв, скарг, клопотань чи інших процесуальних документів у ході розгляду справи (а. с. 33). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року). Верховним Судом у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, додатковій постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 755/18750/20 (провадження № 61-19951св21) сформовано висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved