Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

22.07.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача [PERSON] адвокатом Ковальовим Андрієм Олександровичем було подано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області вищезазначену позовну заяву. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він протягом тривалого часу з 22 вересня 1997 року по 09 липня 2020 року, працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», що підтверджується трудовою книжкою. За час роботи отримав хронічні професійні захворювання, зокрема: антракосиліоз першої стадії (s/s, 1/1, em), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої стадії, група В. ЛН-першого-другого ступеня; радикулопатія шийна С6, С7, С8 та попереково-крижова L5, S1, з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язовотонічним та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних суглобів (ПФ другого ступеня); нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху), що встановлено актом розслідування форми П-4 від 09.07.2021. Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Серії 12 ААА № 065101 від 10.08.2021, позивачу, первинно встановлено 55 % втрати працездатності: 40% - радикулопатія, 10% - антракосилікоз, 5% - туговухість. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Серії 12 ААА № 066195 від 07.07.2022, позивачу, повторно встановлено 55 % втрати працездатності: 40% - радикулопатія, 10% - антракосилікоз, 5% - туговухість. Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Серії 12 ААА № 130330 від 17.07.2024, позивачу, повторно безстроково встановлено 60 % втрати працездатності: 40% - радикулопатія, 15% - антракосилікоз, 5% - туговухість. Позивач зазначає, що внаслідок професійного захворювання отриманого на виробництві позивач втратив професійну працездатність, став інвалідом третьої групи, переносив та переносить фізичні страждання, відчував та відчуває біль через радикулопатію попереково-крижову, антракосиліоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої стадії, нейросенсорну приглухуватість першого ступеня, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, та вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 200000,00 грн і просить стягнути цю суму з відповідача. Позивач просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 29.07.2025 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 01.09.2025 представником відповідача Єлістартовим Р.В. через систему «Електронний суд» до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що право на отримання потерпілим відшкодування шкоди у разі настання стійкої втрати працездатності у тому числі і виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності за висновком МСЕК. Позивачем не надано обґрунтування/розрахунку щодо розміру моральної шкоди. На законодавчому рівні не закріплено ні формулу, ні методику щодо обчислення сум моральної шкоди, а також не встановлено мінімальних та максимальних значень. Проте, з огляду на судову практику, яка склалась на рівні Верховного суду, слід звернути увагу, що суди в середньому стягують менші розміри моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки позивач часу з 22 вересня 1997 року по 09 липня 2020 року, працював у різних структурних підрозділах ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на різних посадах. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від від 09.07.2021, який затверджено начальником Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області В.О.Бондаренко у позивача встановлено професійні захворювання: антракосиліоз першої стадії (s/s, 1/1, em), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої стадії, група В. ЛН-першого-другого ступеня (J44;J60-J64); радикулопатія шийна С6, С7, С8 та попереково-крижова L5, S1, з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язовотонічним та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних суглобів (ПФ другого ступеня) (М54.1; М17-М19); нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху) (Н90.3). Причини захворювання: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого. Виконував комплекс робіт з видобування вугілля згідно з технологічним процесом в зоні дії обладнання: комбайн КА-200/200, комплекс 1КД-80, конвеєр СП 251, перевантажувач ПТК-1. Відповідно до довідки МСЕК від 10.08.2021 серії 12 ААА № 065101 позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 55%: 40% - радикулопатія, 10% - антракосилікоз, 5% - туговухість. Згідно довідки МСЕК від 07.07.2022 серії 12 ААА № 066195 позивачу повторно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 55%: 40% - радикулопатія, 10% - антракосилікоз, 5% - туговухість Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Серії 12 ААА № 130330 від 17.07.2024, позивачу, повторно безстроково встановлено 60 % втрати працездатності: 40% - радикулопатія, 15% - антракосилікоз, 5% - туговухість та ІІІ групу інвалідності. Позивачу протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності, а саме: «Нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування. Інвалідність встановлена «безстроково». Внаслідок професійного захворювання [PERSON] змушений постійно приймати медикаменти, систематично проходити певний курс стаціонарного медикаментозного лікування, фактично обмежувати своє життя в силу отриманого професійного захворювання на виробництві та присвоєної йому третьої групи інвалідності. Із встановлених судом обставин справи випливає, що вказані наслідки були зумовлені допущенням відповідачем перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу у період здійснення позивачем трудової функції на підприємстві відповідача, тобто є наслідком неправомірної поведінки, а саме бездіяльності відповідача. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Ст.3 Конституції України встановлює, що життя і здоров`я людини, її честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю. У ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Ст. 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Ст. 160 КЗпП України передбачає, що постійний контроль за додержанням вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Ст.173 КЗпП України встановлює, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Ч.1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом. Частина 2 ст. 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується незалежно від вини, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 1 Гірничого закону України шахтні роботи належать до умов підвищеної небезпеки. Пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для здоров`я умовах, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає додаткових зусиль для організації життя, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладається на роботодавця незалежно від форми власності. Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначає, що моральна шкода від професійного захворювання полягає у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких зазнає потерпілий у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Відтак, законодавством України резюмується обов`язок відповідача на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками, та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в п.37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 210/3177/17 право на відшкодування моральної шкоди виникає з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п.90) дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (п.90) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий. Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22) вказав, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Судом встановлено, що після звільнення з підприємства відповідача 09.07.2020 позивач на інших підприємствах не працював, а професійне захворювання виявлено під час медичного огляду, що підтверджує зв`язок захворювання з умовами праці у відповідача. Надані позивачем докази (акт П-4, довідки МСЕК, медичні виписки) повною мірою засвідчують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні трудових обов`язків, що призвело до фізичних страждань (біль, задишка, обмеження рухливості, зниження слуху) та моральних страждань (психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражені у тривозі, слабкості, запамороченні). Втрата працездатності (60%) та ІІІ група інвалідності обмежили можливість позивача вести активний спосіб життя, спілкуватися, виконувати повсякденні справи, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності розміру моральної шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 моральна шкода може складатися з переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенням життєвих зв`язків через неможливість активного способу життя чи іншими негативними наслідками, що має місце у цій справі. Фізичні страждання позивача, підтверджені медичними документами, та втрата працездатності є достатніми доказами моральної шкоди. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки професійне захворювання заподіяло фізичний біль і душевні страждання, порушило особисті немайнові права позивача (право на охорону здоров`я, безпечну працю), призвело до порушення звичного способу життя та необхідності додаткових зусиль для його організації. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, щодо оцінки моральної шкоди. Нематеріальну шкоду за своєю природою важко оцінити, і, крім випадків, коли сума компенсації визначена законом, це часто вимагає дослідження попередніх справ, щоб на основі подібних обставин встановити ймовірну суму будь-якої компенсації. (п.62 рішення ЕСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01). При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 60% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого та не призводить до його необґрунтованого збагачення. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Щодо вказівки про стягнення коштів без утримання податків та інших обов`язкових платежів у резолютивній частині рішення суду. Верховний Суд у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 (провадження № 61-14246св24) вказав, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справ і питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». Щодо решти доводів сторін, суд виходить із того що Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, п. 29). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. З відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1200 грн, що відповідає 1% від стягненої суми (120 000 грн).

Outcome: partial