Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Представник позивача ПрАТ «СК «Універсальна» адвокат Гусєв П.В., 16.12.2024 р. за допомогою електронної системи «Електронний суд», звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку суброгації, а саме з вимогами: стягнути завдані збитки у розмірі 40 655,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 10.03.2023 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3014/218/006953. Предметом даного Договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Volkswagen Аtlas», державний номерний знак « [NUMBER] ». У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. 06.08.2023 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Mercedes», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Аtlas», державний номерний знак « [NUMBER] ». Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Відповідно до Постанови Суду Відповідача було визнано винною у адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення. З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся Страхувальник та надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страховий акт. На підставі вище зазначеного страхового акту ПрАТ «СК «Універсальна» здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 50655, 00 грн. Відповідачем було відшкодовано збитки у розмірі 10000,00 грн., відповідно утворилася різниця у сумі 40655,00 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. На адресу місця реєстрації відповідача було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, однак листом із рекомендованим повідомленням про вручення повернувся до суду із відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суду постанові від 26.03.2025 у справі №676/5975/21 вказав, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України). Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Відзив від відповідача до суду не надходив. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про розгляд справи, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 06.08.2023 о 22 год. 20 хв. у м. Одесі на вул. Генуезькій, 36, [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Mersedes Benz A45», д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної в даній дорожній обстановці швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2023 р. по справі №522/16353/23 визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 10.03.2023 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3014/218/006953. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] не була застрахована. Стороною позивача копію Акту огляду транспортного засобу №118417_OS (дефектна відомість), разом з тим, зазначений документ не містить дату огляду, місце огляду, відомості щодо особи, яка скала акт та підпис. Відповідно до акту виконаних робіт №0036-07/23 від 18 липня 2023 р. складеного виконавцем ФОП [PERSON] , зазначено перелік робіт на суму 8130,00 грн., перелік товарів на суму 34281,00 грн., загальна вартість виконаних робіт з урахуванням матеріалів, складає 42411,00 гривень, без ПДВ. Згідно з аварійним сертифікатом за результатом проведеного дослідження обставин та причин настання події, що має ознаки страхового випадку від 18.08.2023 р., вартість відновлювального ремонту розрахована у відповідності до умов договору страхування на підставі рахунку ФОП [PERSON] №23-079 від 16.08.2023 р. складає 50655,00 грн. з них вартість замінених деталей 41525 грн., вартість робіт 70280 грн. вартість матеріалів 1850 грн., підстави для нарахування зносу відсутні, вартість відновлювального ремонту становить 50655,00 грн., відтак вартість страхового відшкодування складає 50655,00 гривень. Відповідно до страхового акту №G-15270-1 від 21.08.2025 р. ПРАТ «Страхова компанія «Універсальна» зробило висновок, що подія визнається страховим випадком, а збитки, яких зазнав Страхувальник, підлягають відшкодуванню в сумі 56655,00 гривень. Платіжною інструкцією №2948 від 22 серпня 2023 р. «СК «УНІВЕРСАЛЬНА`ПРАТ перерахувала [PERSON] 50655,00 гривень, з призначенням платежу: страх.відшкод. [PERSON] , 3293221397, VOLKSWAGEN Atlas р.н. [NUMBER] , згідно рахунку-фактури №23-07 9 від 16.08.2023р. Без ПДВ &422010&9067&. ПрАТ «СК «Універсальна» за вих.№G-15270/ІНС.ЛОУ від 05.12.2023 р. складено претензію на ім`я [PERSON] , відповідно якої страхова компанія просить перерахувати 50655,00 грн. Відповідно до квитанції №КССС-4М49-СВТ2-А01А від 25.01.2024р. [PERSON] перерахував ПрАТ «СК «Універсальна» 10000,00 грн., з відповідним призначенням платежу зазначеного у претензії. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтями 7, 8 Закону України «Про страхування» визначено, що до видів обов`язкового страхування відноситься страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно із ст. 16 Закону України «Про страхування» - договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страховувиплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до положення ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є така сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових плат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Нормами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим. Так Наказом Міністерства юстиції України, Фондом державного майна України від 24.11.2023 № 142/5/2092, затверджено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Методи оцінки, передбачені цією Методикою, можуть використовуватися для оцінки самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, тракторів і комбайнів на колісних шасі, якщо вони не суперечать тим положенням, які регламентують оцінку цих видів транспорту. Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин п. 1.2., 1.3. Методики). Пунктом 2.4 Методики передбачено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Виходячи з аналізу зазначених вище норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (висновком) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідним змінами). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що в матеріалах справи взагалі відсутній звіт (висновок) про оцінку майна, який би відповідав вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Суд критично ставиться до приєднаних до позовної зави документів, таких як: акту огляду транспортного засобу №118417_OS (без дати, без підпису); акт виконаних робіт №0036-07/23 від 18.08.2023р.; аварійний сертифікат від 18.08.2023 р., страховий акт №G-15270-1 від 21.08.2023р., оскільки вони не є належними та достатніми доказами для визначення вартості завданої шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача. Крім того, долучені копії документи містить різниці між розміром вартості виконаних робіт з урахування матеріалів (42411,00 грн.) та фактично перерахованих коштів на рахунок ФОП (50655,00 грн.). Отже, аналізуючи вищевикладене, суд вважає що позовна вимога про відшкодування шкоди в розмірі 40655,00 грн. не підлягає задоволенню у зв`язку з відсутністю звіту (висновку) про оцінку майна, а саме транспортного «VOLKSWAGEN», державний номер [NUMBER] , який був пошкоджений під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 06.08.2023 року з вини відповідача [PERSON] , а також долучені докази в сукупності також не є достатніми, для встановлення правомірності визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку. Виконання умов договору про страхування не може призводити до стягнення коштів з винною особи в дорожньо-транспортній пригоді лише за фактом виконаних робіт та перерахування коштів, оскільки в даному випадку страхова компанія після виконання умов договору страхування може компенсувати й інші витрати, що не пов`язані з страхових випадком, пошкодження завдані не з вини відповідача. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається.

Outcome: dismissed