Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимогу: - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 22.09.1998 року [PERSON] уклав на Товарній біржі «Время» договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано в КП «БТІ» в реєстрі № 0075/98 23.09.1998 р. в книзі 26 за реєстровим номером 55. Позивач звернувся до державного реєстратора з заявою для реєстрації свого права власності в Реєстрі речових прав та нерухоме майно, на що отримав відмову в зв`язку з тим, що документи не відповідають вимогам, встановленим Законом. Наразі позивач має обмеження в здійсненні розпорядчих дій стосовно вказаного об`єкта нерухомого майна, оскільки державним реєстратором прав на нерухоме майно не визнається біржовий контракт, ставиться під сумнів як маючий силу правовстановлюючого документа. Позивач не може реалізувати свої майнові права, оскільки у діючих на час укладання біржового контракту в 1998 році та діючих правових нормах на теперішній час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Вказані обставини зумовили позивача звернутись до суду. \~ \~ \~ \~Судом порушено справу, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, представником позивача було надіслано на адресу суду письмову заяву про розгляд справи в його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних виомг в повному обсязі, посилаючись на те, що чинним Цивільним кодексом України не передбачено можливості визнання дійсним правочину, який підлягає обов`язковій державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією. А оскільки сторони при укладанні даного договору купівлі-продажу не дотримались вимог закону про його нотаріальне посвідчення, вважає, що даний договір не може бути визнаний дійсним. \~ \~ \~ \~Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставин справи, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини. Позивач [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [ADDRESS] (відомості підтверджено копією паспорта а.с. 2). 22.09.1998 року [PERSON] уклав на Товарній біржі «Время» договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (копія договору - а.с. 6). З позову та вказаного біржового договору вбачається, що умови вказаного договору позивач [PERSON] виконав у повному обсязі, передала обумовлені грошові кошти в рахунок оплати придбаної квартири, вартість продажу нерухомого майна 1500,00 гривень, які були сплачені покупцем повністю до діписання контракту (п. 4 договору). Згідно листа Державним комунальним підприємством «Красноармійське бюро технічної інвентаризації» від 11.07.2024р. за №1692/01-02, до 01.01.2013 квартира за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі біржевого контракту №0075/98 купівлі-продажу квартири, посвідченого товарною біржею Товарна біржа «Время» 22.09.1998 р. В КП «БТІ» зареєстровано 23.09.1998 р. в книзі 26 за реєстровим номером 55 (а.с. 7) На ім`я [PERSON] складено технічний паспорт на вказану квартиру, відповідно якого площа квартири із балконом складає 44,3 кв.м (а.с. 10-15). 04.10.2024 р. позивач звернувся до державного реєстратора з заявою для реєстрації свого права власності в Реєстрі речових прав та нерухоме майно. Листом державного реєстратора виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області Поліщуку О.М. було відмовлено в проведенні реєстрації, оскільки надані для реєстрації документи не відповідають вимогам, встановленим Законом. Рекомендовано заявнику звернутися до суду для вирішення питання визнання дійсним договору купівлі-продажу (а.с.18) Відповідно до статті 4 3акону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 р. № 1952-IV (вступив в дію з 01.01.2013 року) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. \~ \~ \~ \~На виконання вказаних норм позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ, Донецької області з заявою про проведення державної реєстрації права власності на будинок, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В державній реєстрації права власності відмовлено. Позивач постійно і відкрито користується будинком, експлуатує за призначенням як житлове приміщення, однак наявні перешкоди у здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки біржовий контракт (договір купівлі-продажу) нотаріально не посвідчено. На підставі зазначених доказів позивач [PERSON] ґрунтує заявлені вимоги. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом надано оцінку поданих позивачем доказів і прийнято висновок про слушність аргументів, наведених в позовній заяві та про часткове задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. Спірні правовідносини склалися на підставі укладеного 22.09.1998 року біржового контракту (договору купівлі-продажу). Відповідно до п. п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, таким чином при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми ЦК України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання позивачем [PERSON] правочину в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України „Про товарну біржу" та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 році а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України „Про товарну біржу" (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) - якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання біржового контракту (договору купівлі-продажу) є підтвердження факту проведення всіх розрахунків (сплата визначеної договором суми грошей, які продавцем отримані до підписання договору). Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України та ст. ст. 224, 227 ЦК України (в редакції 1963 р.), які діяли на час укладення договору, передбачено: - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України (у редакції 2014 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що умови біржового контракту (договору купівлі-продажу) від 22.09.1998 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у здійсненні права володіння та розпорядження належним майном, право власності не підлягає визнанню державним реєстратором. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачені законом і відповідають йому. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні 22.09.1998 року договору купівлі-продажу нерухомості було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, - приходить до висновку про наявні підстави для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 р.) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним. \~ \~ \~ \~Крім того, суд визнає підставними вимоги позивача в частині визнання права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (нерухоме майно є предметом біржового договору від 22.09.1998 року). Відповідності до ст. ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 р.), ст. ст. 16, 220, 319, 328 ЦК України,

Outcome: approved