Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної митниці Львівської державної митної служби України, в якому просить зняти арешт з транспортного засобу марки «Ford» модель «Focus», vin-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , країна реєстрації Республіка Польща, який був накладений 09.04.2025 в межах виконавчого провадження ВП №76375234 постановою начальника Турківського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. В обґрунтування поданого позову покликається на те, постановою Галицького районного суду м.Львова від 01.02.2022 у справі №461/351/22 його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.6 ст.470 МК України та накладено на нього стягнення у виді конфіскації в дохід держави транспортного засобу марки «Ford» модель «Focus», vin-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , країна реєстрації Республіка Польща. Постановою начальника Турківського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.10.2024 відкрито виконавче провадження ВП №76375234 на підставі заяви Львівської митниці про примусове виконання постанови №461/351/22, виданої 01.02.2022 Галицьким районним судом м.Львова. Постановою від 09.04.2025 накладено арешт на транспортний засіб марки «Ford», модель «Focus», реєстраційний номер [NUMBER] , країна реєстрації Республіка Польща. Постановою від 09.04.2025 оголошено в розшук майно боржника транспортний засіб марки «Ford», модель «Focus», реєстраційний номер [NUMBER] , країна реєстрації Республіка Польща. Аналогічні дії були вчинені про примусове виконання постанови №461/351/22, виданої 01.02.2022 Галицьким районним судом м.Львова у виконавчому провадженні №7152305. Постановою начальника Турківського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.09.2024 у межах ВП №71523051 виконавчий документ повернуто стягувачу з підстав, передбачених п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче повадження», оскільки у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі. Станом на день подачі позову місцезнаходження конфіскованого майна невідоме, відомості щодо реєстрації транспортного засобу відсутні. Окрім цього, як і зазначав у своїх письмових поясненнях, він не ввозив вищезазначений транспортний засіб, у зв`язку з відсутністю у нього на момент ввезення документів на право керування транспортними засобами, перетинав митний кордон, як пасажир. Також зазначає, що станом на момент ввезення транспортного засобу, а саме 04.04.2018, кваліфікувати дане правопорушення потрібно за нормою закону, чинною на момент його вчинення, а саме за ч.3 ст.470 МК України. Відтак, позивачу невідоме місцезнаходження конфіскованого транспортного засобу, а також, особу власника вказаного транспортного засобу, виконати постанову суду про конфіскацію авто в дохід держави не видається можливим. Арешт транспортного засобу, який не належить [PERSON] вважає протиправним, оскільки наявність відомостей про [PERSON] в Єдиному реєстрі боржників порушує та обмежує його конституційні права, перешкоджає реалізації майнових прав, тому просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02.09.2025 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на їх поштові та електронні адреси. Відповідач не подав відзиву на позовну заяву та інших заяв (клопотань) до суду від нього не надходило. Представник третьої особи не скористався правом на подачу письмових пояснень, заперечень на позовну заяву, на адресу суду не скерував. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що постановою Галицького районного суду м.Львова від 01.02.2022 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.6 ст.470 МК України та накладено на нього стягнення у виді конфіскації в дохід держави транспортного засобу марки «Ford», модель «Focus», vin-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , країна реєстрації Республіка Польща. /а.с.16/. Постановою начальника відділу Турківського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Максимовичем В.В. від 23 жовтня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП №76375234 про конфіскацію в дохід держави транспортного засобу марки «Ford» модель «Focus», vin-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , країна реєстрації Республіка Польща, на виконання постанови Галицького районного суду м.Львова №461/351/22 від 01.02.2022. /а.с.11-12/. При виїзді по місцю проживання боржника за адресою: [ADDRESS] , державним виконавцем вищезазначеного транспортного засобу не виявлено, про що складено акт державного виконавця. /а.с.15/. Постановами начальника Турківського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Максимовича В.В від 09.04.2025 накладено арешт на вищезазначений автомобіль та оголошено такий в розшук. /а.с.13, 14/. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до\~статті 129-1 Конституції України\~суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Статтею 18 ЦПК України\~визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час виникнення спірних правовідносин врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі -\~\~рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини першої\~статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»\~примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються\~Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Частиною першою\~статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини першої\~статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»\~звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України\~«Про\~виконавче\~провадження» підлягає примусовому виконанню. Закон України «Про виконавче провадження» врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37. Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені в частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22). Суд зазначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки. Водночас частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення. Рішенням від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст.\~17, п. 8 ч. 1 ст.\~26, ч. 1 ст.\~50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційного Суду України (далі КСУ) визначено, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень\~складовою права на справедливий судовий захист. Набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість\~сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя. З огляду на зазначене, наявність відомостей про позивача в Єдиному реєстрі боржників жодним чином не порушує його конституційні права, оскільки останній є боржником у вищевказаному виконавчому провадженні з приводу примусового виконання рішення суду, а відтак повинен сприяти виконанню такого. Судом не приймається до уваги покликання позивача на те, що станом на момент ввезення транспортного засобу, а саме 04.04.2018, кваліфікувати дане правопорушення потрібно за нормою закону, чинною на момент його вчинення, а саме за ч.3 ст.470 МК України, а не за ч.6\~ст.470 Митного кодексу України, яка\~не була чинною, оскільки зазначену правову позицію позивач вправі був доводити при розгляді справи про адміністративне правопорушення, або при оскарженні постанови за результатами розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності. Крім цього, згідно до ст.465\~МК України конфіскація як адміністративне стягнення за порушення митних правил полягає у примусовому вилученні товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, і безоплатній передачі їх у власність держави. При цьому моторні транспортні засоби та несамохідні транспортні засоби, що буксируються ними, розглядаються як самостійні об`єкти конфіскації. Конфіскація може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, що визначаються цим Кодексом та іншими законами України. Конфіскація товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, застосовується незалежно від того, чи є ці товари, транспортні засоби власністю особи, яка вчинила правопорушення. Таким чином, автомобіль марки «Ford», модель «Focus», vin-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , країна реєстрації Республіка Польща, було переміщено на територію України з порушенням митних правил, а тому відповідно до положень МК України були наявні підстави для конфіскації вказаного вище автомобіля. Посилання позивача на те, що автомобіль не належить йому, не перешкоджає в даному випадку застосуванню конфіскації в силу\~ст. 465 МК України, оскільки конфіскація майна, яке є безпосереднім об`єктом порушення митних правил, застосовується незалежно від того, чи є це майно власністю особи, яка вчинила адміністративне правопорушення. Відтак конфіскація транспортного засобу призначалася в порядку та за правилами, передбаченими\~МК України\~та КУпАП. Щодо вимоги про скасування арешту така вимога є похідною від належного виконання зобов`язань за виконавчим документом. У даному випадку підстави для скасування арешту відсутні, оскільки зобов`язання за виконавчим документом не виконано в межах даного виконавчого провадження. Враховуючи наведені вище обставини та законодавство, яке регулює відповідні правовідносини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно\~відмовити за безпідставністю. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК\~України,\~судовий\~збір\~покладається на\~сторони\~пропорційно\~розміру задоволених\~позовних\~вимог. У разі відмови в позову на позивача. Відтак судовий збір необхідно залишити за позивачем, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed