Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , Обухівської міської ради Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в якій просить: визнати незаконним та скасувати рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію у державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною площею 0,0944 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: 3223110100:01:047:0150, що зареєстрована за [PERSON] . Обґрунтовуючи позовну заяву зазначила, є спадкоємицею земельних ділянок у м. Обухів, Київської області, право власності на які вона набула після смерті матері. Межі ділянок були погоджені ще у 2002 році з сусідами, зокрема з чоловіком відповідача [PERSON] . Проте оформити спадщину та зареєструвати право власності позивачка не може, оскільки кадастровий реєстратор відмовив у реєстрації через накладання її ділянок на новоутворену земельну ділянку площею 0,0944 га (кадастровий номер 3223110100:01:047:0150), сформовану у 2021 році на підставі рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII та надану у власність [PERSON] . Позивачка вважає це рішення незаконним, оскільки при його прийнятті міська рада не перевірила наявність уже існуючих приватних земель у кварталі забудови, а ТОВ «Виробничий центр ДЗК» при виготовленні проекту землеустрою не врахувало її спадкові ділянки. Це призвело до накладання меж і фактичного блокування реалізації її спадкових прав. 30.12.2024 року винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24.01.2025 року було витребувано додаткові докази. 23.04.2025 року протокольною ухвалою було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 09.01.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області через підсистему «Електронний Суд» надійшов відзив від представника відповідача Обухівської міської ради Василюка В.М., в якому він просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування рішення Обухівської міської ради Київської області № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року та про стягнення з Обухівської міської ради Київської області судового збору. В обґрунтування відзиву вказав, що рішення міської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою було прийняте у встановленому порядку після розгляду відповідної заяви. Надання такого дозволу не є остаточним рішенням про надання земельної ділянки у власність, а лише дозволяє розпочати процес формування земельної ділянки як окремого об`єкта цивільних прав. Тому воно не порушує майнові права позивача і не перешкоджає реалізації її спадкових прав. Крім того, відсутні підстави для стягнення судового збору, оскільки позовні вимоги не обґрунтовані і не підкріплені доказами порушення законних прав позивача. 10.01.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області надійшов відзив від відповідача [PERSON] , в якому вона просила: в позові [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних з позбавленням володіння відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказує, що позивач необґрунтовано стверджує про накладення її спадкових земельних ділянок на новоутворену ділянку та блокування її прав. Також відповідач зазначає, що на момент реєстрації жодних відомостей про ділянки позивачки не було, проект пройшов погодження з суміжними власниками та всі перевірки. Отримання дозволу на розробку проекту лише формує ділянку і не є наданням права власності. 16.01.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області від представника позивача [PERSON] адвоката Шепітко Р.В. надійшла відповідь на відзив Обухівської міської ради, в якій останній зазначає, що наявність зареєстрованої за [PERSON] земельної ділянки площею 0,0944 га (кадастровий номер 3223110100:01:047:0150) у Державному земельному кадастрі перешкоджає позивачу у реєстрації належних йому земельних ділянок, отриманні свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності. Тому позивач обґрунтовано просить скасувати рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та одночасно скасувати державну реєстрацію ділянки, що є належним способом усунення перешкод у здійсненні її майнових прав. 16.01.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області від представника позивача [PERSON] адвоката Шепітко Р.В. надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якій останній зазначає, що земельна ділянка площею 0,0944 га (кадастровий номер 3223110100:01:047:0150), зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25.11.2021, перекриває частину земель позивача та перешкоджає йому у користуванні, розпорядженні майном, отриманні правовстановлюючих документів і реєстрації права власності. Належним способом усунення цих перешкод є визнання незаконним та скасування зазначеного рішення міської ради та одночасне скасування державної реєстрації ділянки. 22.01.2025 року на адресу Обухівського районного суду Київської області надійшли пояснення від представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області Мельниченко М.С., в яких остання а зазначає, що Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним підтвердженням набуття, зміни або припинення таких прав і ведеться через Державний реєстр речових прав, інформація з якого автоматично надходить до Державного земельного кадастру. Станом на сьогодні відомості про реєстрацію будь-яких речових прав на земельну ділянку кадастровим номером 3223110100:01:047:0150 від органів державної реєстрації не надходили. Відповідно до ч.13 ст. 79-1 ЗК України та ч.10 ст. 24 Закону «Про Державний земельний кадастр», скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається лише судовим рішенням з одночасним припиненням усіх речових прав та обтяжень, зареєстрованих щодо цієї ділянки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що у покійної матері позивача була земельна ділянка та після смерті матері позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, будинок вона прийняла у спадщину, а щодо земельної ділянки їй було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на земельну ділянку та нотаріусом було зобов`язано виготовити технічну документацію із землеустрою для отримання кадастрового номеру на земельну ділянку покійної матері. Однак, під час виготовлення технічної документації було встановлено, що частина земельної ділянки, яка належала її покійній матері була виділена у власність відповідачці. Права власності в неї немає. Оскільки у її покійної матері не було присвоєно кадастровий номер земельній ділянці, яка їй належала, відповідачка оформила частину земельної ділянки документально. Представник відповідача Філоненко А.П. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, пояснив, що вважає позовні вимоги позивача незаконними та необґрунтованими. Позивачка вже зверталась до суду у справі № 372/5778/23 і її вимоги щодо скасування рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25.11.2021 року були відхилені. Крім того зазначив, що земельна ділянка законно сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі (кадастровий № 3223110100:01:047:0150) відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення ДЗК (постанова КМУ № 1051), а її скасування можливе лише у випадках поділу чи об`єднання земельних ділянок, неналежної реєстрації речового права з вини заявника або за рішенням суду, що набрало законної сили. Представник зазначив, що спір у цій справі є публічно-правовим і стосується виключно управлінських функцій органу місцевого самоврядування, тому [PERSON] не може бути відповідачем, оскільки вона не набула право власності на земельну ділянку, не здійснює функцій органу влади, а позовні вимоги не зачіпають її цивільні права. Таким чином, позовні вимоги є неправомірними, а спосіб захисту обраний некоректно, оскільки справа має розглядатися у порядку адміністративного судочинства з участю органу влади як відповідача. Представник відповідача [PERSON] , щодо задоволення позовних вимог просив відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. Вислухавши представника позивача, представника відповідачкаи та представника відповідача, перевіривши та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла матір позивачки [PERSON] . Спадкоємцем після смерті матері стала позивачка. Вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та успадкувала житловий будинок, а щодо земельної ділянки нотаріусом було зобов`язано її виготовити технічну документацію із землеустрою для отримання кадастрового номеру на земельну ділянку покійної матері. Рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25.11.2021 року відповідачці [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою. Відповідно до цього рішення відповідачка замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту на території Обухівської міської ради Київської області в ТОВ «ВИРОБНИЧИЙ ЦЕНТР ДЗК», які його й виготовили. У подальшому відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» здійснено реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер 3223110100:01:047:0150. Відповідно до п. 4 ст.\~24\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» для державної реєстрації державному кадастровому реєстратору подаються, зокрема, оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки. Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Під час реєстрації земельної ділянки в ДЗК з кадастровим № 3223110100:01:047:0150 жодних відомостей про розташування земельної ділянки інших ділянок, зокрема, земельної ділянки належної позивачці не було. В подальшому проект подано на затвердження, про те з початком бойових дій та введеням військового стану розгляд було зупинено а не відмовлено, як стверджує позивач та будь-якого рішення з цього приводу не приймалося. Однак, спірна земельна ділянка не вносилась в базу даних, кадастровий номер не присвоювався та межові знак на місцевість не виносились. Що стосується першої вимоги позивачки - про скасування рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року, суд зазначає, що такі вимоги вже розглядалося в іншій цивільній справі. Так, 12.07.2024 року рішенням Обухівського районного суду Київської області (справа № 372/5778/23) в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Обухівська міська рада Київської області, про скасування рішення було відмовлено в повному обсязі. У справі № 372/6588/24 судом зазначалося, що оскаржуване рішення ухвалено відповідно до повноважень органу місцевого самоврядування та не порушує законних прав і інтересів третіх осіб. Обставини, на які посилається позивачка у новому позові, не містять нових фактів чи доказів, які б могли змінити висновки попереднього судового рішення. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12.07.2025 року у справі № 372/5778/23 є таким, що набрало законної сили, а тому під час вирішення даної справи підлягає застосуванню правова доктрина Res judicata. Res judicata (лат.)\~правова доктрина, що походить із римського права і означає остаточність рішення суду, яке набрало законної сили. "Res judicata" (вирішена справа), це скорочення від фрази "res judicata pro veritate habetur!" (лат.- судове рішення визнається за істину), що означає незмінність рішення і передусім необхідність безпосереднього забезпечення його виконання. Принцип остаточності судового рішення є складовою більш широкого принципу\~принципу правової визначеності, який, серед іншого, має в собі такі категорії, як однозначність, чіткість та зрозумілість законодавчих норм. Зазначений принцип «res judicata»\~має фундаментальне значення на європейському рівні, що підтверджується численною практикою Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Устименко проти України») наголошує на тому, що право на справедливий судовий розгляд повинно тлумачитися з урахуванням принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи й постановлення нового рішення. Принцип «res judicata» -\~остаточності судового рішення також імплементований в українське законодавство та активно застосовується українськими судами при вирішенні спорів. Таким чином, перша вимога позивачки є необґрунтованою та повторюваною, оскільки предмет спірних правовідносин вже був досліджений судом у минулому, а обставини та докази, на які посилається позивачка, не підтверджують порушення її прав. Фактично позивачка, подаючи новий позов, намагається домогтися перегляду остаточного рішення Обухівського районного суду Київської області від 12.07.2025 року у справі № 372/5778/23, що є недопустимим. Отже, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст.\~79-1\~ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у разі формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього немає законних перешкод. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Частинами 9 та 10 статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проект землеустрою - це сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування. За правилами статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видами документації із землеустрою є, зокрема й технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. При цьому має бути наявна технічна документація на земельну ділянку (загальним розміром 0,138 га), що була підставою передачі в власність [PERSON] . В конкретному випадку позивач намагається поділити загальний розмір земельної ділянки на дві окремі з різними цільовими призначеннями, (присвоєнням двох окремих кадастрових номерів), що потребує відповідного виготовлення проекту землеустрою а не технічної документації. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч. 1 ст. 81 ЗК України). Положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з п. в) ч.3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка зобов`язана довести, яким чином Рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25.11.2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», порушує її права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спосіб захисту права шляхом подання позову з метою запобігання порушення права користування земельною ділянкою не відповідає заявленим позивачем вимогам про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування. Відповідно до\~ст.\~13\~Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 ЦПК України. Відповідно до правової позиції\~Великої Палати\~Верховного Суду\~у спорах,\~що виникають\~із земельних\~відносин передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. Відповідно\~до \~п.\~2.28\~постанови\~Пленуму\~Вищого господарського\~суду\~України\~від 17.05.2011р.\~№\~6 «Про\~деякі питання\~практики розгляду\~справ у\~спорах,\~що виникають\~із земельних\~відносин» у вирішенні відповідних спорів судам слід враховувати вимоги законодавства про реєстрацію права власності та права користування земельною ділянкою, а саме положення статей 125, 126 ЗК України, законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", "Про\~Державний\~земельний\~кадастр" , Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 № 43. Статтею 116 Земельного кодексу України визначено підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Статтею 117 Земельного кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи земельних ділянок комунальної власності у державну власність. Статтею 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою виникає на підставі та у спосіб визначений законодавством та оформлюється відповідно до закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( ст.126 Земельного кодексу України). Отже, відповідно до вимог чинного законодавства України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. На підтвердження права власності на земельну ділянку позивачкою не надано правовстановлюючого документа. Зі змісту позовної заяви чітко не зрозуміло яке право позивачки було прямо порушено діями відповідачки чи діями органу місцевого самоврядування. Крім того накладки меж земельних ділянок не доведено належними та допустимими доказами. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом; визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;' визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Враховуючи те, що позивач не набула права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , вона не має жодних законних підстав вимагати захисту її порушеного права, оскільки підстав для виникнення такого права не існує. Верховний Суд у постанові від 29.02.2018 року у справі № 910/21160/16 зазначив, що право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. Спосіб захисту права шляхом подання позову з метою запобігання порушення права користування земельною ділянкою не відповідає заявленим позивачем вимогам про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування. Таким чином позивачка не мала права на позов, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного суду. Відповідно до\~вищенаведених норм\~права у\~випадку,\~якщо порушення\~права не\~відбулось і\~ є\~підстави вважати,\~що його\~право буде\~порушено позивач\~мав право\~звернутися до\~суду з\~вимогою про\~усунення перешкод\~у користуванні\~земельною ділянкою,\~з вимогою\~про заборону\~вчинення \~дій,\~які можуть\~порушити його\~право,\~з вимогою\~про вчинення\~певних дій\~для запобігання\~такому порушенню\~за умови,\~що є якщо\~є підстави\~очікувати їх\~наступ і\~є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права. Обраний позивачкою спосіб захисту права не відповідає підставі заявленого нею позову і не ґрунтується на фактичних обставинах спору. Так, у позовній заяві фактичною підставою позову визначено порушення права позивачки на володіння земельною ділянкою, однак будь-яких доказів на підтвердження саме цієї обставини позивачем суду не подавалось. Крім того, позивачка шляхом подання позову намагається захистити своє право володіння земельною ділянкою, однак позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у цій справі не пред`являла, натомість просить за змістом позовних вимог позбавити і обмежити право власності інших осіб не будучи сама власницею, тому обраний спосіб захисту вочевидь не відповідає фактичним обставинам справи і не ґрунтується на законі. Враховуючи викладене вище, недоведеними є посилання позову на порушення прав чи інтересів саме позивачки у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому достатніх підстав для задоволення позову позивачки саме до цього відповідача не має. Відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ч.1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею ст. 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною площею 0,0944 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 3223110100:01:047:0150, що зареєстрована за [PERSON] , дана вимога є похідною від скасування рішення Обухівської міської ради, оскільки державна реєстрація права власності здійснюється на підставі та у відповідності до рішення органу місцевого самоврядування. Скасування такого рішення автоматично унеможливлює законність реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку та робить таку реєстрацію недійсною. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачки загалом ґрунтуються на законі та письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Outcome: dismissed