Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВІВА КАПІТАЛ» (далі також ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ», позивач) звернулося до суду із позовом до [PERSON] (далі також відповідач), в якому просить стягнути\~із відповідача\~на свою\~користь суму\~заборгованості за кредитним договором №1503044705308 від 30.01.2025 у розмірі 25 791,09 грн., судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 028 грн. та витрат на оплату правової допомоги в розмірі 10 600 грн.. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.01.2025 між ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ»та [PERSON] було укладено договір про надання грошових коштів у кредит продукту «Старт» №1503044705308, відповідно якого відповідау надано грошові кошти в кредит в сумі 7500 гривень на строк 120 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,792% в день в перші 20 днів та 0,99% в день з 21 дня по дату повернення кредиту, в обмін на зобов`язання відповідача повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним у відповідності до умов договору. На виконання умов договору товариство свої зобов`язання виконало належним чином, перерахувавши відповідачу грошові кошти, проте останній своїх зобов`язань належним чином не виконав, порушивши умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість за договором загальною сумою 25 791,09 грн., яку позивач просить стягнути в примусовому порядку, а також судові витрати. Ухвалою суду від 24.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з викликом сторін. Ухвалою суду від 08.09.2025 розгляд даної цивільної справи відкладено та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено учасників справи. Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, натомість позивач у прохальній частині позову просив справи провести за відсутності позивача та його представника за наявними у справі матеріалами в порядку спрощеного провадження, позовні вимоги підтримую в повному обсязі та проти прийняття заочного рішення суду не заперечує. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду даної справи, зокрема шляхом надіслання на зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , копії ухвали про відкриття провадження та судової повістки, які повернулися на адресу суду 19.08.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення\~із штриховим ідентифікатором № 0610271402310, а також шляхом надіслання ухвали про відкладення розгляду справи та судової повістки, які повернулися на адресу суду 28.09.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 0610278867164. Також відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відзиву на позов не подав. Частиною 11 ст.128 ЦПК України, визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, від якого не надійшло повідомлення про причини своєї неявки та відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалою від 03.10.2025 вирішив проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, 30.01.2025 [PERSON] звернувся до ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ» із Анкетою-заявкою на отримання кредиту, яка підписана відповідачем електронним підписом Y3F3Y3, у якій вказав свої персональні дані, адресу, місце роботи, контактну інформацію, фінансовий стан та дані про кредит, в тому числі реквізити банківської карти для зарахування кредитних коштів [NUMBER] . 30.01.2025 між ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ» та позичальником [PERSON] укладено Договір про надання грошових коштів у кредит продукту «СТАРТ» №1503044705308, який підписаний відповідачем електронним підписом Y3F3Y3, за умовами якого Кредитодавець надає Позичальнику кредит у національній валюті у розмірі 7500 грн. на умовах, передбачених Договором, а Позичальник зобов`язується одержати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором (п. 1.1, 1.2 Договору). Відповідно до п.п. 1.3, 1.3.1 Договору, строк дії договору 120 днів з 30.01.2025 по 30.05.2025. Позичальник зобов`язаний повернути Кредит Кредитодавцю 30.05.2025 або достроково, а також оплатити проценти в рекомендовану дату оплати, зазначену у Графіку платежів (додаток 1), протягом дії кредиту. Згідно з п.п. 1.4., 1.4.1., 1.4.2., 1.7., 1.8., 1.9. Договору, тип процентної ставки - фіксована. Дисконтна процентна ставка становить 0,792 % від суми Кредиту за кожен день користування кредитом, застосовується в межах строку надання Кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, але не більше перших 20 днів користування кредитом, тобто з 1 по 20 день включно. Базова процентна ставка складає 0,99% від суми Кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку надання Кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, після 20 дня користування кредитом, починаючи з 21 дня користування кредитом, по день повернення Кредиту. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладання Договору становить 2334,74%. Орієнтовна загальна вартість Кредиту на дату укладання Договору становить 16\~193,59 грн. Денна процента ставка становить 0,96595%. У п. 1.4.4. Договору зазначено, що позичальник проінформований, розуміє та погоджується що застосування базової ставки не є зміною процентної ставки у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах базової процентної ставки, а застосування дисконтної процентної ставки є проявом лояльності кредитодавця до споживача та правом кредитодавця, передбаченим умовами відповідної акційної пропозиції, яку кредитодавець має право застосовувати для стандартних умов. Відповідно до п. 2.23. Договору, кредит надається шляхом здійснення переказу коштів кредитодавця в сумі 7500 грн. 00 коп. на банківський рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] , яка зазначається у форматі xxxxxx****xxxx:, емітовану банком України (далі - платіжна картка), що відбувається до 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення електронного договору. за затримку перерахування коштів, що спричинена діями третіх осіб та/або з незалежних від кредитодавця обставин (у тому числі але не виключно, обставини форс-мажору), кредитодавець відповідальності не несе. Сторони підтверджують, що Електронний Договір та всі Додатки до нього мають таку саму юридичну силу для Сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручно підписами Сторін, тобто вчинені в простій письмові формі (п. 2.24. Договору). Додатком № 1 до Договору №1503044705308 від 30.01.2025 є Графік платежів, яким встановлено періодичність та розміри платежів позичальника з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом та який підписаний\~відповідачем електронним підписом Y3F3Y3. Додатком № 2 до Договору №1503044705308 від 30.01.2025 є згода відповідача\~на взаємодію з третіми особами при врегулюванні проблемної заборгованості, яка підписана відповідачем електронним підписом Y3F3Y3. Також, 30.01.2025 електронним підписом Y3F3Y3 підписано Паспорт кредиту до Договору №1503044705308 від 30.01.2025, який містить відомості про основні умови кредитування, інформацію щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту аналогічні тим, які узгоджені сторонами у Договорі про надання грошових коштів у кредит продукту «СТАРТ» №1503044705308 від 30.01.2025. Отже, даний договір та додатки до даного договору підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «ФК\~«ВІВА КАПІТАЛ»\~30.01.2025\~ о\~14:30:14\~надало відповідачу\~ кредит у сумі 7500 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку\~№ [NUMBER] , № транзакції: 1550406581, що підтверджується інформацією ТОВ «ФК «Контрактовий дім» № 7/12685 від 04.07.2025 та довідкою ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ» про ідентифікацію. Вказаний номер картки є ідентичним тому, який вказано відповідачем у Анкеті-заявці на отримання кредиту та кредитному договорі. З наведеного вбачається, що ТОВ «ФК «ВІВА КАПІТАЛ» належним чином виконав свої зобов`язання за вказаним договором, надавши відповідачу кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами вищевказаного договору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Стаття 627\~ЦК\~України та ст.6\~цього\~Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною 1\~статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона\~підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 ЦК України\~договором приєднання\~є договір,\~умови якого\~встановлені однією\~із сторін\~у формулярах\~або інших\~стандартних формах,\~який може\~бути укладений лише шляхом\~приєднання другої\~сторони до\~запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила\~щодо форми\~договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. У\~статті 204\~ЦК\~України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої\~статті 1054\~ЦК України\~за кредитним\~договором банк\~або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Отже, зі змісту договору №1503044705308 від 30.01.2025 вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а відтак є належною підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін. Отже, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариств за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір та додаткова угода до договору не були б укладені, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 2\~статті 1050\~ЦК\~України якщо договором установлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ч. ч. 1-3\~ст. 1056-1 ЦК України,\~процентна\~ставка за\~кредитом\~може бути\~фіксованою або\~змінюваною.\~Тип\~процентної\~ставки визначається\~кредитним договором.\~Розмір\~процентів,\~тип\~процентної\~ставки (фіксована\~або\~змінювана)\~та\~порядок\~їх сплати\~за\~кредитним\~договором визначаються\~вдоговорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до п. 3.3. Договору у разі несплати позичальником платежу у рекомендовану дату оплати, згідно п. 1.3.1 даного договору, за дисконтною процентною ставкою, позичальник з дати видачі кредиту сплачує проценти за базовою процентною ставкою, встановленою п. 1.4.2. договору. Відповідно до п. 5.1. Договору, у випадку порушення прав позичальника, неналежного виконання чи невиконання цього договору, кредитодавець несе відповідальність згідно із чинним законодавствам України та цим договором. Як вбачається\~з розрахунку\~заборгованості,\~станом на\~16.07.2025\~заборгованість відповідача за\~кредитним договором\~№1503044705308 від 30.01.2025 складає 25 791,09 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 6 089,25 грн.; заборгованість за відсотками 4 701,84 грн.; штраф 15\~000 гривень. Нарахування здійснювалося в межах періоду з 30.01.2025 по 30.05.2025, що відповідає умовам даного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести\~обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, заперечень проти позову відповідач не надав, наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором, відповідачем жодним чином спростовано не було. Крім цього, доказів на підтвердження чи спростування обставини щодо неукладення договору матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком. Водночас, суд враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010, згідно яких зазначено, що стаття 204\~ЦК\~України закріплює\~презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності укладення зазначених договорів, останні у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належними підставами для виникнення та існування обумовлених такими договорами прав і обов`язків сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином\~встановлено,\~що позивач\~належно виконав\~свої обов`язки\~за кредитним договором №1503044705308 від 30.01.2025, однак відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за даним кредитним договором, у зв`язку з чим допустив заборгованість в розмірі 6080,25 грн. тіло кредиту, 4701,84грн. відсотки за кредитом. Оскільки матеріали\~справи не\~міститься доказів\~повернення відповідачем\~позивачу отриманих\~коштів за\~вказаним договором\~у розмірі\~6\~089,25\~ грн.\~та\~процентів в розмірі\~4 701,84 грн., а відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6\~089,25\~ грн. та по процентам в розмірі 4 701,84 грн. є обґрунтованими. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором №1503044705308 від 30.01.2025, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6 089,25 грн. та заборгованості по процентам в розмірі 4 701,84 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення штрафу у розмірі 15\~000 грн., суд зазначає наступне. Указом Президента\~України\~№64/2022\~від\~24.02.2022\~«Про\~введення\~воєнного\~стану\~в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому він неодноразово продовжувався та діяв як на час укладення кредитного договору, так і на час розгляду цієї справи. Відповідно до ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанови від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)). Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Враховуючи викладене та те, що неустойка за договором позики нарахована під час дії воєнного стану, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічний правовий висновок, щодо викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 910/10901/23, який, відповідно до положень ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, судом застосовується під час ухвалення судового рішення у подібній справі. Отже, позивачем не враховано вищевказаних перехідних положень ЦК України та здійснено розрахунок штрафу розмірі 15000 гривень за період з 08.04.2025 по 30.05.2025 (під час дії в Україні воєнного стану), а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Однією з\~основних засад\~(принципів)\~цивільного судочинства\~є відшкодування\~судових витрат\~сторони,\~на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. В силу положень ст.\~17\~Закону\~України\~«Про виконання\~рішень\~і\~застосування практики\~Європейського\~Суду з\~прав\~людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції\~про\~захист\~прав людини\~і\~основоположних\~свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні\~(щодо\~справедливої сатисфакції)\~від 19\~жовтня 2000\~року у\~справі «Іатрідіс\~проти\~Греції» (Iatridis\~v.\~Greece,\~заява №\~31107/96)\~ЄСПЛ вирішував\~питання обов`язковості\~для\~цього\~суду угоди,\~укладеної заявником\~зі своїм\~адвокатом стосовно\~плати за\~надані\~послуги,\~що\~спів\~ставна з\~«гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір,\~відповідно до\~якого клієнт\~погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний\~відсоток суми,\~якщо така\~буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони\~є юридично\~дійсними,\~можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й\~ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №\~\~905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial