Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В обгрунтування позову позивач зазначила, що 22.10.2023 року мід нею та [PERSON] укладено договір позики, за яким відповідач взяв на підставі розписки гроші в сумі 210000,00 грн. За умовами п.5 договору позики позичальник зобов`язаний повернути кошти одним платежем у строк - 22.10.2024 р. Починаючи з березня 2024 р. позивач в усній формі запропонував достроково повернути борг, тому що відповідач не платив проценти по договору., а саме дзвонив на номер телефону [NUMBER] . 14.03.2024 р. [PERSON] написав письмову заяву, в якій визнав свій грошовий борг з процентами по договору позики від 22.10.2013 р. на суму 210000,00 грн. та пообіцяв перерахувати гроші на картковий рахунок позивача, але цього не зробив. До теперішнього часу відповідач борг не повернув, взяті на себе зобов`язання не виконав. Борг позивача становить 210000,00 грн. 05.11.2024 р. позивач направив рекомендованим листом вимогу на адресу відповідача про повернення боргу та інших платежів за договорами позики, але відповідь до теперішнього часу не отримав. На підставі п.4 договору позики, за весь час користування позикою нараховуються відсотки щомісяця 2% від суми позики за весь час користування грошима, а саме за період листопад 2023 р. по жовтень 2024 р. сума відсотків становить (210000,00 грн.х2%)х12 місяців=50400,00 грн. На підставі п.6 договору позики, за порушення строків повернення позики встановлюється пеня (штрафна неустойка) у розмірі 1% за кожен день порушення строків. За період з 23.10.2023 р. по 22.11.2024 р. пеня (штрафна неустойка) складає (210000,00 грн.х1%) х30 днів=63000,00 грн. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 22.10.2023 р. у розмірі 210000 грн. 00 коп., відсотки за користування позикою у розмірі 50400 грн. 00 коп., пеню (штрафну неустойку) у розмірі 63000 грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 3234 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 03.12.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, починаючи з підготовчого засідання. Ухвалою суду від 27.06.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу за даним позовом до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] , надала суду клопотання в якому позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу без її та не заперечує проти винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачка [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.10.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає у власність позичальникові позику грошові кошти в сумі 210000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. Згідно п.2 договору позики, договір позики ввжається укладеним з моменту передачі грошей. У підтвердження укладення договору позики надається розписка. Згідно п. 3 договору, позикодавець передає, а позичальник приймає грошову суму у розмірі 210000,00 грн. Згідно п. 4 договору позики, відсотки за договором позики: позикодавець за даним договором отримує щомісяця 2% від суми позики. Виплата відсотків здійснюється одним платежем за весь час користування позикою у момент повернення основної суми позики. Згідно п.6 договору позики, у разі порушення строків повернення позики та відсотків за нею, позичальнику встановлюється пеня (штрафна неустойка) у розмірі 1% за кожний день порушення строків платежу. Згідно розписки від 22.10.2023 р. [PERSON] за договором позики від 22.10.2023 р. отримав від [PERSON] суму в розмірі 210000,00 грн. Зобов`язується суму позики повернути 22.10.2024 р. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц. На час розгляду справи договір позики від 22.10.2023р. відповідачем не виконаний, сума позики у встановлений договором строк позивачу не повернута. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем його зобов`язань з повернення позивачу позики від 22.10.2023р. Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання". Таким чином, після настання строку повернення позики позикодавець мав право на стягнення з позичальника тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, оскільки проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 4 договору позики, відсотки за договором позики: позикодавець за даним договором отримує щомісяця 2% від суми позики. Виплата відсотків здійснюється одним платежем за весь час користування позикою у момент повернення основної суми позики. Згідно п.5 договору позики, строк (момент) повернення позики - 22.10.2024 р. Позика вважається поверненою у момент передачі позикодавцю грошей або зарахування грошової суми на її банківський рахунок. За період листопад 2023 р. по жовтень 2024 р. сума відсотків становить (210000,00 грн.х2%)х12 місяців=50400,00 грн. Згідно п.6 договору позики, у разі порушення строків повернення позики та відсотків за нею, позичальнику встановлюється пеня (штрафна неустойка) у розмірі 1% за кожний день порушення строків платежу. За період з 23.10.2023 р. по 22.11.2024 р. пеня (штрафна неустойка) складає (210000,00 грн.х1%) х30 днів=63000,00 грн. Згідно заяви [PERSON] від 14.03.2024 р., [PERSON] визнає та підтверджує свій грошовий борг за договором позики від 22.10.2023 р. у розмірі 210000,00 грн., з урахуанням пені та зобов`язався, з метою досудового урегулювання повернення боргу, перераховувати щомісяця 5000,00 грн. [PERSON] на картковий рахунок [NUMBER] «Монобанк», починаючи з квітня 2024 р. до кінця року зобов`язується збільшити щомісячний розмір оплати. З моменту визнання його боргу, відповідно до ст.264 ЦК України, закінчення строку позовної давності починається наново з наступного дня після підтвердження визнання боргу. 05.11.2024 р., позивачем направлено відповідачу вимогу №1 на загальну суму про повернення боргу за договором позики 210000,00 грн., з урахуванням % 50400,00 грн. за період з листопада 2023 р. по жовтень 2024 р. Оскільки між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов"язувався повернути суму позики до 22.10.2024 року, однак сума позики відповідачем не повернута, права позивача як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики у розмірі 210000,00 грн., відсотків за користування позикою у розмірі 50400,00 грн., пені (штрафну неустойку) у розмірі 63000,00 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 3234, 00 грн. судового збору.

Outcome: approved