Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із вказаною позовною заявою в якій вказала, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2023 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з батьком [PERSON] . Крім того, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 січня 2013 року присуджено стягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] по 400 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Старший син сторін [PERSON] досяг повноліття. Представник вказує, що відповідачка 04 вересня 2022 року виїхала за межі України, інформація про подальший перетин відповідачкою кордону у позивача відсутня. Однак, після виїзду за межі України відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні сина, не піклується про стан його здоров`я та духовний розвиток, про його підготовку до самостійного життя та свідомо не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не забезпечує необхідним для його розвитку, харчування, медичного догляду та лікування, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. З березня 2022 року позивач опікується дитиною одноособово утримує та виховує сина. Перешкод чи заборони щодо побачень із сином відповідачці ніхто не чинив. Позивач створює для сина належні та достатні житлово-побутові умови для комфортного проживання та навчання, сплачує комунальні послуги за житло, в якому проживає дитина, оплату гуртків, купівлю одягу дитини, купівлю продуктів харчування, приготування їжі, прання. Мати в цьому процесі участі не бере. Оскільки відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків і поведінка її по ухилянню від виконання батьківських обов`язків була і є винною, тому з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] . Крім того, у зв`язку з тим, що необхідне оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним з батьків, та проживає за рішенням суду з позивачем, а також для інших обставин, позивач просить встановити факт самостійного утримання та виховання дитини. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з вказаних підстав підтримала. Відповідачка, будучи належно повідомлена про дату та час розгляду справи в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача та його представника, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися двоє дітей, один із яких [PERSON] , [INFO] на даний час неповнолітній (а.с. 16). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2023 року, шлюб між сторонами розірвано, та визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с. 19-20). За приписами ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 СК України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. В своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», № 3 від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків має місце коли вони не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідно до п. 1 частини першої ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1\~ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно із долученим до матеріалів справи актом від 09 травня 2024 року № 125, комісією у складі старости с. Турка П`ядицької сільської ради [PERSON] , депутата [PERSON] обстежено матеріально-побутові умови проживання [PERSON] в [ADDRESS] . В ході обстеження встановлено, що [PERSON] самостійно виховує двох дітей, матір яких з ними не проживає, а знаходиться за кордоном. Матеріально-побутові умов задовільні (а.с. 17). Згідно довідки директора Турківського ліцею П`ядицької сільської ради від 24 травня 2024 року № 82 [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі, за час навчання мати дитини участі в освітньому процесі не бере, навчанням та вихованням дитини займається батько [PERSON] (а.с. 21). В судовому засіданні допитані в якості свідків сусідка сім`ї [PERSON] вказала суду, що знайома з сім`єю [PERSON] приблизно десять років. Шлюб між сторонами розірвано, відповідачку востаннє вона бачила близько восьми років тому, відомо, що вона перебуває за кордоном. Дітьми опікується батько, матір участі в їхньому житті не приймає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що позивач виховує двох синів, відповідачку востаннє вона бачила коли та була вагітною. Знає, що вона зараз перебуває за кордоном, сім`ї нічим на допомагає. Син [PERSON] не хоче нічого чути про матір. Згідно висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету П`ядицької сільської ради від 12 грудня 2024 року № 129, про доцільність позбавлення батьківських прав, визначено, що відповідачку доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 57-58). Однак, на переконання суду, затверджуючи такий висновок орган опіки формально, необґрунтовано належним чином, без повного вивчення комісією з питань захисту прав дитини ситуації, що склалася між батьками дитини дійшла висновку про нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками не обґрунтувавши, які обставини привели до такого висновку, чим підтверджуються твердження про повну відсутність матері в житті дітей, а лише констатовано роль батька. Крім того, такий висновок носить рекомендаційний характер, тому не має для суду вирішального значення при ухваленні рішення. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість докази, що стосовно відповідачки представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу з цього приводу в тому числі попередження її про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків чи притягнення до відповідальності за ст. 184 КУпАП, в матеріалах справи відсутні, підстав для позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування не встановив. Матеріали справи не містять негативних характеристик та доказів винної поведінки відповідачки та систематичного свідомого нехтування нею своїми материнськими обов`язками. Не здобуто судом і підтвердження того, що позбавлення відповідачки батьківських прав змінить життя дитини на краще. При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості матері чи батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається позивач, а матір дитини не спілкується, не проявляє зацікавленості в їхній подальшій долі, не свідчить безумовно про те, що відповідачка не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Відтак, судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишилися проживати з батьком. Суд критично оцінює довідку навчального закладу, в якому навчається дитина, та інші письмові докази, подані позивачем, покази свідків, оскільки такі докази не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, так як беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення матері від виконання обов`язків з виховання дитини. Також суд критично оцінює покази свідка [PERSON] та [PERSON] , які є знайомими позивача, а тому вони можуть бути зацікавленими в результатах розгляду справи. Більше того, надані ними пояснення не підтверджують обставин, які б свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Наявна в матерілах справи інформація про виїзд відповідачки за межі України та її перебування за кордоном не може служити підставою для позбавлення її батьківських прав відносно сина, оскільки нехтування батьківськими обов`язками не підтверджується іншим наявними в матеріалах справи доказами. Так само як наявність рішення суду про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини не вказує на ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, оскільки матеріали справи не містять відомостей про наявну заборгованість зі сплати аліментів. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками та втрати інтересу до участі у вихованні дитини, суд не вбачає наявності правових підстав для позбавлення її батьківських прав. Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідачки, неправильні кроки у вихованні дитини та недостатню участь матері у їх житті, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення її батьківських прав. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Підсумовуючи викладене, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дітей, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньок, відсутності доказів того, що вона, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує їх не виконувати, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, позбавлення батьківських прав відповідачки не відповідатиме інтересам дітей, тому в задоволенні позову слід відмовити. При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність належного ставлення до виховання дитини [PERSON] , оскільки її участі у розвитку і вихованні сина є недостатньою, поклавши при цьому на орган опіки\~та піклування\~в особі\~виконавчого комітету\~П`ядицької сільської ради контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Суд також не вбачає підстав для встановлення факту самостійного виховання доньки батьком. Відповідно до\~статті 15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України\~не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~"невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~"невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Вказаний правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палити Верховного Суду від 11 вересня 2024 року справа N 201/5972/22. З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітній син проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і вихованні. Разом з тим, в силу\~ст.141 СК України\~проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав. Надані суду докази лише свідчать про факт проживання неповнолітнього сина разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та утриманні дитини. Таким чином, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав в цій частині позовних вимог, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо. Відповідно до частини 1, пункту 2 частини 2\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. На підставі наведеного та\~

Outcome: dismissed