Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22.02.2021 [PERSON] уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» (далі ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ») кредитний договір №9855251868. Також, 17.12.2019 [PERSON] уклав із ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» кредитний договір №5884402836. Цей договір, паспорт кредиту та умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» розміщені на сайті вказаного товариства, з якими позичальник ознайомився до укладення договору та до яких позичальник приєднався, підписавши договір, складають єдиний кредитний договір. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, укладеного між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» (далі АТ «ТАСКОМБАНК») первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, у порядку та строку, встановлені цим договором. Сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів права вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованості позичальників. 15.05.2024 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «ТАСКОМБАНК» суму фінансування, а вказаний банк зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» вимоги за кредитними договорами, договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 реєстру прав вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача: за кредитним договором №9855251868 від 22.02.2021 в сумі 34327,37 грн., з яких 19085,12 грн. - загальна заборгованість по тілу кредиту; 2,90 грн. загальна заборгованість по відсоткам; 15239,35 грн. загальна заборгованість по комісії; за кредитним договором №5884402836 від 17.12.2019 в сумі 15294,52 грн., з яких 5547,53 грн. - загальна заборгованість по тілу кредиту; 1336,49 грн. загальна заборгованість по відсоткам; 8410,5 грн. загальна заборгованість по комісії. Згідно п. 2.3 відступлення права вимоги і всіх інших прав, належних АТ «ТАСКОМБАНК» за кредитними договорами, договорами поруки та їх перехід від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимоги згідно додатку №2, але не раніше здійснення оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно п.3.1 цього договору, після чого ТОВ «ФК «ЄАПБ» стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру прав вимоги підтверджує факт переходу від клієнта до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги боргу та є невід`ємною частиною договору факторингу. Згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. Процесуальні дії у справі. 07.08.2025 позовна заява надійшла до суду. 12.08.2025 отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою судді\~Калинівського районного\~суду Вінницької\~області від\~12.08.2025\~відкрито провадження\~у справі,\~постановлено розгляд\~справи здійснювати\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження без\~виклику сторін. Цією ухвалою встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив та встановлено відповідачу право подати до суду заперечення на відповідь на відзив не пізніше п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. Судом надсилалась вище зазначена ухвала разом із позовною заявою та додатками до неї на адресу відповідача, однак, на адресу суду 01.09.2025 повернувся конверт із відміткою АТ «Укрпошти» «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку з цим, ухвалою суду від 03.09.2025 постановлено здійснити перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін за цим позовом до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16:00 год. 17.09.2025 у приміщенні Калинівського районного суду Вінницької області, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, місто Калинівка, вулиця В. Нестерчука, будинок № 70. Сторони у судове засідання, призначене на 17.09.2025, не з`явилися. Представник позивача в позовній заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Ухвала суду про відкриття провадження у справі, ухвала про перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом та судовою повісткою про виклик відповідача [PERSON] надсилались судом за зареєстрованим місцем його проживання, а саме: [ADDRESS] . Згідно із відомостями АТ «Укрпошта» поштове відправлення відповідач отримав 12.09.2025. Додатково виклик відповідача здійснювався шляхом публікації оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідач в судове засідання не з`явився, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не надав. У зв`язку з неявкою відповідача судове засідання у справі відкладено на 16:00 год. 22.09.2025, поновлено виклик учасників, зокрема, виклик відповідача здійснювався шляхом надсилання судової повістки рекомендованим поштовим відправленням та публікації оголошення-повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України.\~Однак, до початку судового засідання відомостей щодо вручення/не вручення цього поштового відправлення до суду не надходило. Відповідач в судове засідання, призначене на 22.09.2025, не з`явився, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не надав. Через це судове засідання у справі було відкладено на 16:00 год. 02.10.2025, поновлено виклик сторін. Розписка про отримання судової повістки відповідачем повернулась на адресу суду 29.09.2025 із відміткою про особисте вручення 26.09.2025. Додатково його виклик здійснювався шляхом публікації оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Сторони в судове засідання 02.10.2025, не з`явились, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Через неявку відповідача, що повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду, врахувавши неподання ним відзиву та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, за ухвалою суду від 02.10.2025 постановлено розглядати цю справу з ухваленням заочного рішення в порядку\~статей 280-281 ЦПК України\~за наявними у справі матеріалами. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Представник позивача у прохальній частині позовної заяви просив\~розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження та без його участі, проти заочного рішення суду не заперечував. Відповідачем [PERSON] відзиву на позовну заяву, а також будь-яких заяв та клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України суду не подано. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] 17.12.2019 уклав із ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» кредитний договір №5884402836. Згідно із п.1.2 цього договору кредит надається позичальнику на наступних умовах: сума кредиту 14626,9 грн., строк, на який надається кредит 24. Пунктом 1.3 вказаного договору встановлено, що позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту №4402836, який є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до п. 5 паспорту кредиту №4402836 початковий процент при наданні кредиту складає 4,5% від суми кредиту, щомісячні проценти 2,5% від суми кредиту, річні 12% від суми боргу зад договором. Також [PERSON] 22.02.2021 уклав із ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» кредитний договір №9855251868. Згідно із п.1.2 цього договору кредит надається позичальнику на наступних умовах: сума кредиту 20820 грн., строк, на який надається кредит 24. Пунктом 1.3 вказаного договору встановлено, що позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту №5251868, який є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до п. 5 паспорту кредиту №5251868 початковий процент при наданні кредиту складає 3% від суми кредиту, щомісячні проценти 3,19% від суми кредиту, річні 0,01% від суми боргу зад договором. Ці договори та паспорти кредитів підписані позичальником. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, укладеного між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «ТАСКОМБАНК» первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, у порядку та строку, встановлені цим договором. Сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів права вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованості позичальників. 15.05.2024 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «ТАСКОМБАНК» суму фінансування, а вказаний банк зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» вимоги за кредитними договорами, договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Згідно із п. 2.3 договору факторингу відступлення права вимоги і всіх інших прав, належних АТ «ТАСКОМБАНК» за кредитними договорами, договорами поруки та їх перехід від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимоги згідно додатку №2, але не раніше здійснення оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно п.3.1 цього договору, після чого ТОВ «ФК «ЄАПБ» стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру прав вимоги підтверджує факт переходу від клієнта до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги боргу та є невід`ємною частиною договору факторингу. Відповідно до реєстрів прав вимог (додатку №1) до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» передано права грошової вимоги до відповідача: за кредитним договором №9855251868 від 22.02.2021 в сумі 34327,37 грн., з яких 19085,12 грн. - загальна заборгованість по тілу кредиту; 2,90 грн. загальна заборгованість по відсоткам; 15239,35 грн. загальна заборгованість по комісії; за кредитним договором №5884402836 від 17.12.2019 в сумі 15294,52 грн., з яких 5547,53 грн. - загальна заборгованість по тілу кредиту; 1336,49 грн. загальна заборгованість по відсоткам; 8410,5 грн. загальна заборгованість по комісії. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Норми права, які застосовує суд. Частиною 1\~статті 626 Цивільного кодексу України\~(далі\~- ЦК України)\~\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1\~статті 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1\~статті 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначені\~статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору невстановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Згідно із\~статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Частина 2\~статті 1056-1 ЦК України\~визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1\~ст. 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1\~ст. 510 ЦК України). Відповідно до п.1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1\~ст. 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1\~ст. 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що ч. 1\~ст. 514 ЦК України\~регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте, це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4\~ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що "відповідно до\~статті 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої\~статті 203 ЦК України\~прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті\~512, статті\~514 ЦК України\~у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається". Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя\~статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга\~статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі №243/11704/15-ц. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3\~ст. 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки щодо дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі №909/1411/13 від 13 жовтня 2021 року у справі №910/11177/20). Згідно із ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Висновок суду. Щодо відступлення права вимоги. У справі встановлено, що спірні правовідносини за кредитними договорами №5884402836 та №9855251868 між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» і [PERSON] виникли 17.12.2019, 22.02.2021 відповідно, тобто, значно пізніше, ніж укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та АТ «ТАСКОМБАНК». Оскільки на момент укладення договору про відступлення права вимоги ще не виникло зобов`язання між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та відповідачем за кредитними договорами №5884402836 від 17.12.2019 і №9855251868 від 22.02.2021, то у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язаннями, яке він міг би передати АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016. Згідно із п.п. 2.1-2.2 договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, у порядку та строку, встановлені цим договором. Сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів права вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованості позичальників. Оскільки строк дії кредитного договору обчислюється з моменту його укладення, то правом відступати право вимоги до позичальника кредитодавець наділений саме з цього часу, тобто з 17.12.2019 та з 22.02.2021 відповідно. Майбутня вимога на момент укладення договору має бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» стосовно [PERSON] на момент укладення про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 не існувало та сторони не могли передбачити, що 17.12.2019 та з 22.02.2021 ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» укладе кредитні договори з відповідачем. Водночас підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі №914/868/17). При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012). Водночас до позовної заяви ТОВ «ФК «ЄАПБ» не долучено реєстру договорів, права вимоги за якими відступлені ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» на користь АТ «ТАСКОМБАНК»,\~а також\~докази на\~підтвердження оплати\~за договором про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). Щодо доказів отримання та користування відповідачем кредитними коштами. На переконання суду саме по собі звернення відповідача до фінансової установи (кредитора) із заявою про надання кредиту, погодження між сторонами умов кредитування та підписання кредитного договору не є доказом фактичного отримання позичальником кредитних коштів. При цьому, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Разом із тим, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надано допустимих доказів на підтвердження видачі, перерахування кредитних коштів відповідачу [PERSON] , а також детального розрахунку розміру заборгованості за тілом кредиту, відсотками за період дії вказаних вище кредитних договорів. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Водночас представник позивача до суду з таким клопотанням не звертався. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за банківськими рахунками а також інші первинні бухгалтерські документи можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц. В той же час, відповідні виписки по рахункам відповідача та будь-які інші первинні бухгалтерські документи надано не було, клопотання про витребування їх судом в порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України, не подано. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судове рішення, з огляду на положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про витребування доказів судом, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. У своїй позовній заяві до суду представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» просив розглянути справу у його відсутність, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа №755/18920/18, провадження №61-17205ск19. Слід зауважити, що наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором не може бути підставою задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом кредитора та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася кредитна картка, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело порушення його прав з боку відповідача [PERSON] та наявність у нього права звернення до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитними договорами №5884402836 від 17.12.2019 та №9855251868 від 22.02.2021, які укладені після відступлення ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» права вимоги за кредитними договорами на користь АТ «ТАСКОМБАНК», оскільки АТ «ТАСКОМБАНК» не мало права на подальше відступлення прав вимоги, якими воно не володіло. Також позивачем не доведено перерахування кредитних коштів відповідачу, фактичного користування відповідачем кредитними коштами, а тому підстави для задоволення позову відсутні. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed