Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

До Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ТзОВ «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 4183842 від 20.05.2021 року та № 75477947 від 01.06.2021 року на загальну суму 27482,93 грн. В обґрунтування своїх вимог ТзОВ «Коллект Центр» вказує про те, що 20.05.2021 року між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір № 4183842 відповідно до якого остання отримала від позикодавця грошові кошти в розмірі 9500,00 грн. у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківську картку зі сплатою відсотків за користування позикою. Однак [PERSON] не виконала належним чином свої зобов`язання за кредитним договором в результаті виникла заборгованість по кредиту. В подальшому, 24.01.2022 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «Вердикт Капітал» укладено договір № 24-01/2022 відповідно до якого ТзОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором позики № 4183842 від 20.05.2021 року. 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТзОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором позики № 4183842 від 20.05.2021 року. Крім того, зазначає, що 01.06.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 75477947 від 01.06.2021 року відповідно до якого остання отримала від позикодавця грошові кошти в розмірі 6500,00 грн. у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківську картку зі сплатою відсотків за користування позикою. З правилами надання коштів у позику, які розміщені на сайті ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» https://mycredit.ua/ua/documents/license/, позичальник ознайомилася до укладення договору та до яких позичальник приєдналася підписавши такий договір електронним підписом. Однак [PERSON] не виконала належним чином свої зобов`язання за кредитним договором в результаті виникла заборгованість по кредиту. В подальшому 30.12.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Вердикт Капітал» укладено договір № 30-12/2021 відповідно до якого ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 75477947 від 01.06.2021 року. 10.03.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» укладено договір № 10-03/2023/01 відповідно до якого ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТзОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 75477947 від 01.06.2021 року. Таким чином ТзОВ «Коллект Центр» стверджує, що до нього перейшли права вимоги за кредитними договорами № 4183842 від 20.05.2021 року та № 75477947 від 01.06.2021 року. Враховуючи, що відповідач не виконала умови кредитних договорів № 4183842 від 20.05.2021 року та № 75477947 від 01.06.2021 року, у неї виникла заборгованість у розмірі 27482,93 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн. Ухвалою суду від 31.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання призначено на 30.04.2025 року та відкладено на 20.05.2025 року, на 12.06.2025 року, на 26.06.2025 року, на 23.07.2025, на 18.09.2025 року, та на 08.10.2025 року. 08.05.2025 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Компанієць Н.Г., надійшов відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 07.05.2025). Зі змісту відзиву встановлено, що відповідач проти заявленого позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що особисто не укладала ніяких кредитних договорів, а цілком можливо, що кредитні договори уклала її знайома, скориставшись мобільним телефоном. На підтвердження таких обставин вказує на витяг з ЄРДР № 12023078040000232 від 13.04.2023 року відповідно до якого [PERSON] визнано потерпілою в кримінальному провадженні та постанову про визнання її потерпілою від 26.04.2025 року. Також зазначає, що у позивача відсутні підстави для стягнення відсотків за користування кредитом № 4183842 від 20.05.2021 року за період з 20.06.2021 року по 13.01.2022 року, тобто після спливу 30 днів - строку на який було укладено договір та відсотків за кредитним договором № 75477947 від 01.06.2021 року, які були нараховані після спливу 64 днів обумовлених договором, а саме з 05.08.2021 року по 01.09.2021 року. Вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України не підлягають задоволенню з тих підстав, що стягнення таких суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, зазначає, що відповідача не було повідомлено про зміну кредитора та на її адресу не надходила вимоги про повернення коштів. Також відповідач не погоджується із заявленою сумою витрат понесених на правову допомогу, оскільки ФОП [PERSON] представляє інтереси позивача по спорам заявлених з аналогічних підстав та з таким самим предметом позовові щодо інших осіб та такі справи не є унікальними. Відтак вважає, що правову допомогу слід зменшити до 2000,00 грн. 12.05.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 09.05.2025). Зі змісту відповіді встановлено, що позивач зазначає, що факт ідентифікації відповідача підтверджується довідкою про ідентифікацію відповідно до якої на номер телефону відповідача було направлено одноразовий ідентифікатор, яким було підписано договір. Крім того, відповідач не заперечує, що всі відомості вказані в Заявці-анкеті є коректними. Також зазначає, що укладені між сторонами договори відповідають вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін; сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, в т.ч. щодо порядку нарахування та оплати процентів за договорами, можливості продовження строку користування кредитними коштами в порядку та на умовах, визначених договорами; позичальник був ознайомлений з умовами договорів, висловила своє волевиявлення шляхом підписання договорів, а також тривалий час сплачувала заборгованість, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Зазначає, що шахрайські дії щодо особи не звільняють таку особу від обов`язку виконати взяті на себе зобов`язання, а спір між потерпілим та обвинуваченим не стосується правовідносин між боржником та кредитором та має вирішуватись окремо в рамках кримінального провадження. Щодо продовження строку кредитування та нарахування відсотків стверджує, що продовження строку кредитування та автопролонгація договору передбачені погодженими умовами договорів. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач сплачувала відсотки за користування кредитом та продовжувала строк кредитування, а надалі - строк кредитування було автоматично продовжено у зв`язку із наявною заборгованістю. Доказів того, що відповідач повідомляла кредитора про небажання продовжувати строк кредитування, матеріали справи не містять. На спростування інформації, що відповідач не була повідомлення про відступлення права вимоги зазначає, що повідомлення боржника здійснювалось первісними кредиторами відповідно до умов договорів відступлення права вимоги. 12.05.2025 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів (документ сформований в системі «Електронний суд» 09.05.2025). 14.05.2025 року від представника позивача надійшло аналогічне клопотання про витребування доказів (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.05.2025). Ухвалою суду від 20.05.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. 22.09.2025 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Компанієць Н.Г., надійшли додаткові письмові пояснення по справі у яких остання зазначає, що надана суду виписка банку по картковому рахунку не є належним, достовірним та допустимим доказом на підтвердження обставин того, що на виконання умов договору про надання коштів у позику відповідачу [PERSON] на її картковий рахунок були перераховані грошові кошти, оскільки в такій не зазначено інформацію про платника, а, як слідує з самої виписки, відомості про платника у банка - відсутні. Виписка не містить посилання на кредитний договір та призначення платежу, а відтак не є належним доказом на підтвердження факту отримання кредиту відповідачем, оскільки ці кошти могли бути перераховані [PERSON] іншими особами. 07.10.2025 року від представника позивача ТзОВ «Коллект Центр» надійшли заперечення на додаткові пояснення (документ сформовано в системі «Електронний суд» 07.10.2025 року). Так, представник вказує на те, що на виконання ухвали про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь згідно з якої на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] на яку здійснено переказ коштів 20.05.2021 року на суму 9500,00 грн. та 01.06.2021 року на суму 6500,00 грн. Фінансовий номер телефону: [NUMBER] , номер телефону, який знаходиться в анкетних даних [PERSON] [NUMBER] . Таким чином, відповідь банку не лише підтверджує факт зарахування коштів на картковий рахунок відповідача, а й встановлює зв`язок між особою позичальника, реквізитами картки та фінансовим номером телефону, використаним для укладення договорів. Крім того, як вбачається з розрахунків боргу, відповідач сплачувала кошти за кредитними договорами. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, що свідчить про визнання ним боргу. Таким чином, представник позивача вважає факт видачі кредитних коштів підтверджено належними доказами. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні поти позову заперечила та пояснила, що кредитних договорів не укладала, кредитних коштів не отримувала. При цьому пояснила, що частково пам`ятає події того часу (час укладення кредитних договорів) та в той час її знайома періодично просила покористуватися її мобільним телефоном. Жодної підозри про те, що її знайома могла таким чином оформити кредит у неї не було. В подальшому виявилося, що таким чином її знайома шахрайським способом оформлювала на неї кредити та привласнювала собі грошові кошти. В подальшому [PERSON] дізналася про надходження грошових коштів 20.05.2021 року на суму 9500,00 грн. та 01.06.2021 року на суму 6500,00 грн. на її рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» проте такі відразу були перераховані на рахунок невідомої їй особи. Яким чином міг відбутися такий переказ коштів, їй не відомо. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Компанієць Н.Г., в судове засідання з розгляду справи не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, у задоволенні позову просить відмовити врахувавши подані письмові заперечення. Суд, заслухавши позицію відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, предметом цього позовову є встановлення наявності чи відсутності підстав для стягнення заборгованості за кредитними договорами № 4183842 від 20.05.2021 року та № 75477947 від 01.06.2021 року на загальну суму 27482,93 грн. Щодо кредитного договору № 4183842 від 20.05.2021 року. Судом встановлено, що 20.05.2021 року між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] був укладений договір № 4183842 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 9500,00 грн. строком на 30 днів. Зазначений кредитний договір був укладений відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТзОВ «Авентус України», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених на їх сайті: https://creditplus.ua/ru/documents. Так, відповідач на веб-сайті ТзОВ «Авентус України» https://creditplus.ua мала змогу ознайомитися з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом, тощо. Надалі відповідач пройшла реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «Авентус України». Цей договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором «С635433» о 12 год. 43 хв.. Такі дії сторін повністю узгоджуються з вимогами ст. 627 ЦК України та ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши 20.05.2021 року договір про надання кредиту, [PERSON] взяла на себе зобов`язання одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Так, згідно з п.п. 1.2. 1.3 договору № 4183842 від 20.05.2021 року товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 9500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Відповідно до п. 2.1. договору № 4183842 від 20.05.2021 року кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок відповідача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . В п. 1.4. договору № 4183842 від 20.05.2021 року його сторони узгодили, що позика видається строком на 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених у Розділі 4 цього Договору. Відповідно до п. 1.5. договору № 4183842 від 20.05.2021 року сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом. У пункті 1.5.1. вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку 1,90% в день, що застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. У пункті 1.5.2. вказаного договору сторони погодили знижену процентну ставку 0,95 % в день. В п. 1.7. договору № 4183842 від 20.05.2021 року його сторони узгодили, що орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 24079,41% річних; за зниженою ставкою 24079,41% річних. Згідно з п. 1.8. договору № 4418876 орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 14915,00 грн.; за зниженою ставкою 14915,00 грн. Додатком № 1 до вказаного договору погоджено графік платежів та таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, реквізити для оплати. Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. 20.05.2021 року відповідачем також був підписаний паспорт споживчого кредиту в якому містяться, зокрема, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші важливі правові аспекти. Перерахування кредитних коштів [PERSON] в сумі 9500,00 грн. відповідно до умов договору № 4183842 від 20.05.2021 року здійснено шляхом поповнення банківської картки № [NUMBER] , номер транзакції [NUMBER] , що підтверджується довідкою від 05.09.2025 року, виданою директором ТзОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ». Крім того, згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів № 20.1.0.0.0/7-250904/46943-БТ від 09.09.2025 року, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] на яку здійснено переказ коштів 20.05.2021 року на суму 9500,00 грн. Фінансовий номер телефону: [NUMBER] , номер телефону, який знаходиться в анкетних даних [PERSON] [NUMBER] . Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена і з позиції позивача становить 18192,40 грн., що складається з наступного: 9456,50 грн. - тіло кредиту; 8560,51 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; інфляційні збитки - 151,30 грн., 3 % річних - 24,09 грн. Одночасно, звертаючись до суду з цим позовом ТзОВ «Коллект Центр» також зазначає про те, що до нього перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4183842 від 20.05.2021 року. Так, судом встановлено, 24.01.2022 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 24-01/2022 відповідно до якого ТзОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором позики № 4183842 від 20.05.2021 року. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 24-01/2022 від 24.01.2022 року ТзОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4183842 від 20.05.2021 року. В подальшому, 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТзОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором позики № 4183842 від 20.05.2021 року. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року ТзОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4183842 від 20.05.2021 року. Щодо кредитного договору № 75477947 від 01.06.2021 року. Судом встановлено, що 01.06.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та [PERSON] був укладений договір позики № 75477947 від 01.06.2021 року, відповідно до якого остання отримала від позикодавця грошові кошти в розмірі 6500,00 грн. у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківську картку терміном на 64 днів зі сплатою відсотків за користування позикою з орієнтовною реальною річною процентною ставкою у розмірі 20974,46%. Вказаний договір позики підписаний електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що надісланий на номер телефону позичальника про, що свідчить п. 18 Договору позики, реквізити та підпис сторін. Згідно з п. 1 договору позики № 75477947 від 01.06.2021 року за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Позику»), на погоджених умовами договору строк (надалі - «Строк Позики»), шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Відповідно до п. 2 договору позики № 75477947 від 01.06.2021 року позикодавець надав позичальнику у позику грошові кошти у розмірі 6500,00 грн. строком на 64 дні з 01.06.2021 року. Орієнтована загальна вартість позики становить 11127,24 грн. Загальна вартість позики в розмірі 11127,24 грн. також визначена в додатку № 1 до договору позики № 75477947 від 01.06.2021 року. Згідно з п. 12 договору позики цей договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електрону комерцію». У п. 13 договору позики визначено, що договір укладений в результаті зваженого рішення сторін на взаємовигідних умовах, на принципах ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України. Підписанням цього договору позики відповідач підтверджує, що він ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п.п. 5.1. договору позики № 75477947 від 01.06.2021 року). Надання кредитних коштів відповідачу підтверджується довідкою про підтвердження платежу № КД-000007195/ТНПП від 31.01.2025 року, виданою директором ТзОВ «ФК «ФІНЕКСПЕС». Крім того, згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів № 20.1.0.0.0/7-250904/46943-БТ від 09.09.2025 року наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] , на яку здійснено переказ коштів 01.06.2021 року на суму 6500,00 грн. Фінансовий номер телефону: [NUMBER] , номер телефону, який знаходиться в анкетних даних [PERSON] [NUMBER] . Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена і з позиції позивача становить 9290,53 грн., що складається з наступного: заборгованість по основній сумі кредиту - 4982,57 грн., заборгованість за відсотками - 4139,50 грн., інфляційні збитки - 145,53 грн., 3 % річних - 22,93 грн. Одночасно, звертаючись до суду з цим позовом ТзОВ «Коллект центр» також зазначає про те, що до нього перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 75477947 від 01.06.2021 року. Так, судом встановлено, що 30.12.2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 30-12/2021 відповідно до якого ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 75477947 від 01.06.2021 року. Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 30-12/2021 від 30.12.2021 року ТзОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором позики № 75477947 від 01.06.2021 року. В подальшому 10.03.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр» укладено договір № 10-03/2023/01 відповідно до якого ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТзОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 75477947 від 01.06.2021 року. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору № 10-03/2023/01 про відступлення права вимоги від 10.03.2023 року ТзОВ «Коллект центр» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 75477947 від 01.06.2021 року. Із врахуванням встановленого вище суд вважає, що в першу чергу слід вирішити питання наявності у позивача права грошової вимоги за кредитними договорами до відповідача. За приписами ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тлумачення ч. 1 ст. 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Тлумачення ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною 1 ст. 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. З наведених вище договорів факторингу слід прийти до однозначного висновку про те, що до ТзОВ «Коллект центр» перейшли всі права кредитора за договором про надання споживчого кредиту № 4183842 від 20.05.2021 року та договором позики № 75477947 від 01.06.2021 року. Заперечення сторони відповідача про те, що позивач не набув права вимоги у зв`язку з тим, що [PERSON] не отримувала повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі спростовується тим, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зазначених вище, проте не впливає на наявність у позивача права грошової вимоги за кредитним договором до відповідача. З приводу наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором суд зазначає про таке. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Заперечення сторони відповідача з приводу відсутності доказів, які б підтверджували факт укладення кредитних договорів та зарахування грошових коштів на рахунок [PERSON] слід відхилити з огляду на те, що як встановлено в ході судового розгляду кредитні договори підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер телефону з зазначенням адреси проживання відповідача, її паспортних даних, РНОКПП, а крім того за умовами договорів їх невід`ємною частиною є публічна пропозиція (правила) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайтах товариств. Додатково суд акцентує увагу на тому, що відповідно до п. 10.8 договору № 4183842 від 20.05.2021 року підписуючи цей договір, споживач підтверджує, що: перед укладанням цього договору йому біла в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»; б) вказана в ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на веб-сайті; він ознайомлений з усіма умовами правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТзОВ «Авентус Україна», що розміщені на веб-сайті, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися; дані, що стосуються його особи (дані паспорту, РНОКПП, ПІБ, місце проживання, інше), зазначені в преамбулі та в реквізитах сторін цього договору є актуальними, правильними та відповідають дійсності. Споживач погоджується, що наявність помилок та/або неточностей, та/або описок в таких даних, не впливають на зобов`язання споживача, передбачені цим договором; він погоджується, що у випадку передбаченому пп. 2 п. 5.1 договору для товариства не наступає прострочення кредитора; він погоджується, що у випадку допущення ним прострочення виконання зобов`язань за цим договором, товариство має право передавати інформацію про прострочену заборгованість третім особам, взаємодія з якими передбачена договором, його близьким родичам, зокрема про розмір простроченої заборгованості (розмір кредиту, проценти за користування кредитом, розмір комісії та інших платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту), розмір неустойки та інших платежів, що стягуються про невиконанні зобов`язання за цим договором або відповідно до закону; він не заперечує проти права товариства залучати до врегулювання простроченої заборгованості колекторську компанію у разі невиконання зобов`язань за цим договором; йому відомо про передбачену статтею 182 КК України відповідальність за незаконне збирання, зберігання, використання, поширення ним конфіденційної інформації про третіх осіб, персональні дані яких будуть передані ним товариству в процесі укладання, виконання та припинення цього договору; що додаткові контактні дані споживача та електронна адреса, які вказані в цьому договорі (або будуть надані товариству окремо) належать саме йому та він розуміє, що за такими контактними даними товариство може здійснювати взаємодію із споживачем в порядку встановленому чинним законодавством України, з урахуванням розділу 9 цього договору; зобов`язується при передачі даних осіб товариству в будь-який спосіб в процесі укладання, виконання та припинення цього договору узгоджувати таку передачу та отримувати згоду від таких осіб на таку передачу. Також за умовами договору № 75477947 від 01.06.2021 року підписанням цього договору позики відповідач підтверджує, що вона ознайомилася на сайті із повною інформацією щодо позикодавця та його послуг, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» (п.п. 5.1. п. 5 договору позики). Також відповідач погодилася, що до моменту підписання договору позики вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, розміщені на сайті (надалі «Правила»), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі (п.п. 5.2. п. 5 договору позики). Відтак слід зробити висновок, що відповідач була належним чином ознайомлена з умовами вищевказаних кредитних договорів. Більше того, судом встановлено, що відповідач частково погашала кредит, що свідчить про визнання нею заборгованості. Як пояснила в ході судового розгляду відповідач [PERSON] , що не вважає себе боржником так як не отримувала кредит та не підписувала кредитні договори. В той же час [PERSON] суду пояснила, що можливо її знайома шахрайським способом оформлювала на неї кредити та привласнювала грошові кошти. При цьому підтвердила також і те, що на її банківський рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» надходили грошові кошти на суму 9500,00 грн. та на суму 6500,00 грн. проте такі відразу були перераховані на рахунок невідомої їй особи. Вказані обставини суд не вважає, навіть із врахуванням наявного кримінального провадження, достатніми та допустимими доказами для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання кредитних договорів. В свою чергу належним, достовірним та достатнім доказом вчинення шахрайських дій щодо відповідача може бути обвинувальний вирок суду за результатами розгляду справи про кримінальне правопорушення, який в серед наданих доказів відсутній. Таким чином судом встановлено, що ТзОВ «Авентус Україна», ТзОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» свої зобов`язання за кредитними договорами виконали в повному обсязі, а саме надали відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитними договорами. У свою чергу, позичальник зобов`язалася своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені кредитним договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання відповідно цього договору. При цьому сторони вказаних вище договорів узгодили розмір позики (кредиту), грошову одиницю, в якій надано позику (кредит), строки та умови надання грошових коштів у позику (кредит), що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів, на таких умовах шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вже було згадано вище, заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 4183842 від 20.05.2021 року становить 18192,40 грн., що складається з наступного: заборгованість по основній сумі кредиту - 9456,50 грн., заборгованість за відсотками - 8560,51 грн., інфляційні збитки - 151,30 грн., 3 % річних - 24,09 грн. Заборгованість за договором позики становить № 75477947 від 01.06.2021 року у розмірі 9290,53 грн., що складається з наступного: заборгованість по основній сумі кредиту - 4982,57 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 4139,50 грн., інфляційні збитки - 145,53 грн., 3 % річних - 22,93 грн. Таким чином встановлено, що заявлений до стягнення розмір заборгованості складається з суми заборгованості за основною сумою боргу, суми заборгованості за відсотками, інфляційних втрат та 3 % річних. Оскільки відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитними договорами суду не представила, не спростувала документально нарахований позивачем розмір заборгованості, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов кредитного договору, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором № 4183842 від 20.05.2021 року в частині заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) в розмірі 9456,50 грн. та заборгованості за договором № 75477947 від 01.06.2021 року в частині заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) в розмірі 4982,57 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за кредитними договорами, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором № 4183842 від 20.05.2021 року в розмірі 8560,51 грн., то суд вважає за необхідне зазначити таке. Як зазначено вище, згідно з укладеного договору кредит у сумі 9500,00 грн. було надано відповідачу строком на 30 днів до 19.06.2021 року (1.4. договору). Саме строк 30 днів, з позиції сторони відповідача є строком кредитування та, відповідно, строком коли можуть бути нараховані проценти. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що розділом 4 договору передбачено пролонгацію строку кредиту. Так, п. 4.1. договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено: - за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп. 4.2. (пп. 4.2.1.-4.2.4.) договору; або - в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1 - 4.3.2) договору. Пункт 4.3. договору деталізує порядок автопролонгації строку кредиту (далі-автопролонгація). Так, сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2- 4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (п. 4.3.1. договору). Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п. 4.2.Договору (п. 4.3.2. договору). Також у п. 4.4. договору визначено, що вказаний в цьому розділі порядок внесення змін до договору щодо продовження строку кредиту, сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки, воля сторін передбачена в п. 4.2 договору виражена за допомогою технічного засобу зв`язку, а в п. 4.3 Договору - письмово цим договором, що відповідає вимогам, встановленим ст. 207 ЦК України до письмової форми правочину. Зазначені умови кредитного договору свідчать про те, що сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. З відомостей про щоденні нарахування та погашення, складеного ТзОВ «Авентус Україна», відбулося продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на умовах відповідно до розділу 4 договору. При цьому матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення коштів за тілом кредитів у строк, визначений договором, тобто до 19.06.2021 року, відповідно, остання продовжила користуватись кредитними коштами, а тому пролонгація дії кредитного договору відбулась, що відповідає розділу 4 договору. При цьому встановлено, що [PERSON] здійснювала оплату кредиту у зв`язку з чим відбулося продовження строку кредиту, а в подальшому відбувалася автопролонгація строку кредиту до 20.10.2021 року. Нарахування відсотків після 20.10.2021 року є неправомірним та позивачем не заявлені до стягнення, чим спростовується твердження сторони відповідача про нарахування відсотків до 13.01.2022 року. При цьому суд вважає, що ТзОВ «Коллект центр» вправі вимагати від відповідача сплати заборгованості за відсотками за користування кредитом відповідно до договору № 4183842 від 20.05.2021 року, що нарахована первісним кредитором ТзОВ «Авентус Україна» станом на дату відступлення ним права вимоги ТзОВ «Вердикт Капітал», яке в свою чергу відступило права вимоги ТзОВ «Коллект центр». Виходячи з узгоджених сторонами умов кредитного договору № 4183842 від 20.05.2021 року щодо його пролонгації та автопролонгації суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 8560,51 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором № 75477947 від 01.06.2021 року в розмірі 4139,50 грн., то суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до п. 6.7. Правил надання грошових коштів у позику ТзОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» (далі - Правил), з якими відповідач ознайомилася перед укладенням договору позики № 75477947 від 01.06.2021 року про, що свідчить підписання нею вказаного Договору, слідує, що у разі невнесення чергового ануїтетного платежу, до складу якого входить частина позики, позичальнику на таку частину позики нараховується процентна ставка у розмірі, передбаченому договором позики за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем сплати такого ануїтетного платежу, але в будь якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Таким чином і з врахуванням встановленого вище слід зробити висновок, що за договором № 75477947 від 01.06.2021 року відсотки за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 64 днів та автопролонгації (90 днів). При цьому встановлено, що [PERSON] здійснювала оплату кредиту, а в подальшому відбувалася автопролонгація строку кредиту. При цьому нарахування відсотків відбулося до 01.09.2021 року, тобто в межах допустимого строку дії договору із врахуванням його умов щодо пролонгації, чим спростовується твердження сторони відповідача про неправомірність нарахування відсотків. Виходячи з узгоджених сторонами умов кредитного договору № 75477947 від 01.06.2021 року щодо його пролонгації суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 4139,50 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних суд зазначає про таке. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку, такий проведено до 23.02.2022 року. Перевіряючи такий розрахунок, суд вважає за необхідне врахувати і таке. За змістом п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами і доповненнями) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено на усій території України карантин з 12.03.2020 року Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи наведені положення ЦК України позичальника звільнено від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання, а не за відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, що спростовує доводи сторони відповідача і в цій частині. Наданий позивачем розрахунок суми трьох процентів річних та інфляційних втрат перевірено судом та є арифметично правильним, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині інфляційних втрат та 3 % річних, а саме за договором про надання споживчого кредиту № 4183842 від 20.05.2021 року інфляційні збитки - 151,30 грн., 3 % річних - 24,09 грн. та за договором позики становить № 75477947 від 01.06.2021 року інфляційні збитки - 145,53 грн., 3 % річних - 22,93 грн. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У підсумку, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов кредитних договорів, суд приходить до висновку, що позов ТзОВ «Коллект центр» в частині стягнення заборгованості слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 27482,93 грн., що складається із заборгованості: за договором про надання споживчого кредиту № 4183842 від 20.05.2021 року у розмірі 18192,40 грн., що складається з наступного: заборгованість по основній сумі кредиту - 9456,50 грн., заборгованість за відсотками - 8560,51 грн., інфляційні збитки - 151,30 грн., 3 % річних - 24,09 грн.; за договором позики № 75477947 від 01.06.2021 року у розмірі 9290,53 грн., що складається з наступного: заборгованість по основній сумі кредиту - 4982,57 грн., заборгованість за відсотками - 4139,50 грн., інфляційні збитки - 145,53 грн., 3 % річних - 22,93 грн. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Так, позивач просить суд стягнути на свою користь 9000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надано такі докази: заявка на надання юридичної допомоги № 9 від 01.02.2025 року; витяг з Акту № 6 про надання юридичної допомоги від 28.02.2025 року; договір № 02-09/2024-8 від 02.09.2024 року про надання правової допомоги; тарифи на послуги ФОП [PERSON] , платіжна інструкція № 0505950004 від 18.03.2025 року з призначення платежу про надання правової допомоги. За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 (у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно з ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. При цьому встановлено, що ФОП Калітіна О.В. не є особою, яка здійснює адвокатську діяльність, суду не надано доказів протилежного, не долучено до матеріалів справи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність. У постанові від 31.05.2023 року у справі № 757/13974/21-ц Верховний Суд висловив наступну позицію. У ч. 4 ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу саме адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)). Таким чином, зважаючи на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, враховуючи те, що юридичні послуги були надані позивачу особою, яка не здійснює професійної адвокатської діяльності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. Крім того, згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2422,40 грн. (судовий збір) судових витрат.

Outcome: partial