Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

ТОВ "Юніт Капітал» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.11.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач уклали кредитний договір №192078417 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV6Н5Т7. 06.11.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 18 000,00 грн. на банківську карту відповідача № [NUMBER] . 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28.11.2019. У подальшому сторони укладали додаткові угоди, якими строк дії договору продовжували на один рік, при цьому інші умови договору залишилися без змін. Таким чином додатковими договорами сторони продовжували строк дії зазначеного договору факторингу до 31.12.2024 не змінюючи при цьому його умов.\~ Предметом договору факторингу є відступлення прав вимоги до боржників, перелік яких зазначено у відповідних реєстрах прав вимоги. Відтак договір №28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018-31.12.2024. Право вимоги відійшло до ТОВ «Таліон Плюс» 11.01.2022, відповідно до підписаного сторонами реєстру прав вимоги №168. 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04.08.2021. В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод №2 від 03.08.2021 та №3 від 30.12.2022, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30.12.2024 включно, всі інші умови залишились без змін. Право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №192078417 відійшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 30.05.2023, відповідно до підписаного сторонами реєстру прав вимоги №9 30 вересня 2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 3009/24 відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги в тому числі до відповідача за кредитним договором №192078417. Перехід до позивача права вимоги за вказаним кредитним договором стверджується доданим до вказаного договору факторингу реєстру боржників. Позивач наполягає, що первісний кредитор перерахував відповідно до умов кредитного договору грошові кошти на картковий рахунок відповідача та виконав свої зобов`язання. Однак відповідач грошові кошти не повернула ні попередньому ні будь-якому іншому кредитору до якого переходило право вимоги, а тому на момент подання позовної заяви розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 71\~057,60 грн. з яких 18\~000,00 грн. заборгованість по кредиту; 53\~057,60 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Враховуючи викладене вище, позивач просить стягнути стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №192078417 від 06.11.2021 у розмірі 71 057 грн. 60 коп., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.12.2024 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено право відповідача на подання відзиву на позовну заяву. 17.03.2025 до суду від представника відповідача адвоката Олійника С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача, посилаючись на правову позицію ВП ВС, що висвітлена в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 вказував, що первісний кредитор, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно, у зв`язку зі специфічними умовами та структурою самого договору. Наполягав, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, що встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, вказуючи, що позичальник отримала на руки тіло кредиту розміром 18\~000 грн., а тому саме таку суму має вимагати позивач. Нараховані відсотки є несправедливими та становлять 300% від тіла кредиту, а тому підлягають зменшенню до 50% від тіла кредиту та мають становити не більше 9000 грн.. Відповідач вважає, що у позові слід відмовити, тому просить судові витрати покласти на позивача. У відповіді на відзив, що надійшов до суду 24.03.2025 представник позивача вказував, що [PERSON] мала можливість вільно та всебічно ознайомитись з усіма умовами кредитного договору. Окрім цього, підписуючи кредитний договір, відповідач власноручно засвідчив факт ознайомлення з правилами надання коштів у позику. Укладення договору без попереднього ознайомлення з його умовами технічно неможливо, оскільки сам процес оформлення договору передбачає обов`язкове підтвердження факту ознайомлення з ним. Підписавши договір позичальниця погодилася на укладення договору саме на таких умовах, в тому числі й щодо автопролонгації строку кредитування на 90 днів, що відповідає принципу свободи договору, визначеному ст. 627 ЦК України. Умови договору визначені пунктами 5.2 є чіткими, однозначними та не суперечать п. 1.12.1. Позивач вказує на вірний розрахунок заборгованості за процентами та правомірність своїх вимог, що підтверджується в тому числі наведеною практикою Верховного Суду. У свою чергу відповідач, заперечуючи проти позовних вимог не надав власного розрахунку заборгованості чи доказів, що підтверджують виконання договірних зобов`язань, а факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання грошового зобов`язання жодному з кредиторів не є підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язань. У судове засідання представник позивача ТОВ «Юніт Капітал» адвокат Тараненко А.І. не з`явився. У позовній заяві просив проводити розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримав та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] та її представник Олійник С.В. у судове засідання не з`явились із невідомих суду причин, у відзиві на позовну заяву представник відповідача просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та відсутності відповідача, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 06.11.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач уклали кредитний договір №192078417 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. За умовами договору позичальникові надано кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 18000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику. Відповідач підписала Кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV6H5T7. Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Судом встановлено, що у пункті 5.4 договору від 06.11.2021 за №192074417 укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем зазначено, що договір підписано з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором. Таким чином вказаний Кредитний договір підписаний електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. За таких обставин, по Кредитному договору, укладеному між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , у письмовій формі сторонами спірного договору було досягнуто згоду з істотних умов Кредитного договору, в тому числі щодо строку кредитування та нарахування відсоткової ставки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності Договору від 06.11.2021 за №192074417. Зазначений Договір недійсним не визнано. При цьому, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному\~статтею 204 ЦК України. Крім того, матеріали справи містять інші докази, які вказують на свідоме вчинення дій відповідачем для отримання кредитних коштів. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем кредитодавцю надані персональні дана, які зазначені у договорі кредитної лінії, а також реквізити банківської картки на яку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало 06.11.2021 грошові кошти в зазначеній сумі, а саме на банківську карту № [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням №42227fd8-5926-4e2f-8876-1964dcec1b5. Відповідно до листа АТ «Таскомбанк» від 08.08.2024 за №3980/47.1.-БТ, банк надає підтвердження , що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам №48 від 18.07.2019 банком було здійснено перекази грошових коштів на рахунки одержувачів до яких емітовані електронні платіжні засоби по операціях, що вказані в Додатках, серед яких банківська картка № 4149-62XX-XXXX-8102. Зазначені обставини спростовують доводи представника відповідача про необізнаність відповідача з умовами договору та про неналежне доведення до неї його змісту особливо в частині нарахування відсотків. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, що свідчать про укладення вказаного позивачем кредитного договору та взяття відповідачем на себе зобов`язання з своєчасного повернення коштів. Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечувала проти зарахування на свою картку вказаної суми коштів, не надала жодних доказів погашення вказаної суми. Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримавши кошти у розмірі та строк, що були обумовлені вказаним кредитним договором останні не повернула, а тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основної суми боргу за кредитним договором є доведеними та підлягають задоволенню. Щодо стягнення відсотків за вказаним кредитним договором, суд зазначає наступне. Згідно ч 1ст 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~ припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом. У таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. З умов вказаного кредитного договору вбачається, що сторони Договору № 192078417 погодили, кредитодавець надає перший транш в сумі 18\~000,00 грн., який повинен бути повернутий до 06.12.2021р. (п.1.3 договору). За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти, які нараховуючться в порядку, визначеному п. 1.9.1 та 1.9.2. Згідно п. 1.9.1 виключно на період строку 30 днів від дати отримання кредиту нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 722,70 процентів річних, що становить 1.98 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним. Умовами п. 1.9.3 договору визначено, що у випадку якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів то за весь строк дисконтного періоду загальна процентна ставка скасовується і ддо взаємовідносин між сторонами застосовується правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 766,50 процентів річних, що становить 2.10 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Зобов?язання щодо повернення основної суми кредиту переноситься на наступний день, після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов?язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше, ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду (п. п. 1.12.1). А з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов?язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 1087.70 процентів річних, що становить 2,98 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним (п.1.12.2). Позивач наполягає, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором було нараховано заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, яка склала 53\~057,60 грн. Згідно відзиву відповідача вказана сума нарахованих відсотків є несправедливою, оскільки порядок нарахування останніх є незрозумілим, несправедливим та створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Зважаючи на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум відсотків, що, на думку відповідача є несправедливим, останній просить стягнути з нього 50% суми основного боргу, тобто 9000,00 грн. в якості відсотків за користування кредитом. Поряд із вказаним відповідач у прохальній частині просить відмовити у задоволенні позову повністю. Судом здійснено перевірку порядку нарахування відсотків позивачем та встановлено наступне. Позивачем здійснено розрахунок відсотків у відповідності до п.,п. 1.3, 1.9.1 Договору, внаслідок чого була отримана сума відсотків у розмірі 10\~692 грн. (де 06.11.2021-06.12.2021 період розрахунку; кількість днів 30; відсоткова ставка 1.98% (18000\~грн.?0.0198?30\~днів=10692.00\~грн.)). Саме такий розмір базової процентної ставки зазначено в п. 1.14.2 вказаного договору. Оскільки позичальник не виконав зобов`язання у строк, згідно з умовами договору, з 07.12.2021 р. була застосована підвищена ставка, розмір та порядок якої визначений у вказаному вище п. 1.12.2 договору. Як вбачається з доданого до матеріалів позовної заяви розрахунку ТОВ «Таліон Плюс» розрахунок заборгованості складено по 23.02.2022 року. Позивач отримавши право вимоги до відповідача додаткових нарахувань не здійснював. Відтак судом встановлено, що розрахунок процентів зроблено за 79 днів, що відповідає вказаному вище п. 1.12.1 договору, тобто в межах 90 днів, які починають відраховуватись на наступний день після закінчення дисконтного періоду, тобто після 06.12.2021. Оскільки позичальник не виконав зобов`язання у строк, згідно з умовами договору, з 07.12.2021 р. була застосована підвищена ставка, а саме 2.98, яка зазначена у вказаному п. 1.12.1 договору. Таким чином розмір відтоків встановлюється за наступним розрахунком 18 000\~грн.?0.0298?79\~днів=42 375.60\~грн. Загальна сума, яка підлягала б стягненню згідно з умовами договору та встановленим періодом, становить 10 692.00\~грн.+42 375.60\~грн.=53 067.60\~грн.. Проте позивачем заявлено до стягнення 53057.60 грн. (тобто на 10.00 грн. менше, ніж розраховано судом). Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно з яким суд не може вийти за межі позовних вимог та стягнути суму більшу, ніж просить Позивач, вимога про стягнення процентів підлягає задоволенню в розмірі 53 057.60 грн. Як вбачається з розрахунку позивача умови п. 1.9.3 договору не застосовувались. Судом встановлено, що розрахунок заборгованості здійснено позивачем коректно та у повній відповідності до умов кредитного договору. Зважаючи на принцип свободи договору (ст. 627 ЦК України) та відсутність належних і допустимих доказів з боку відповідача, які б спростовували або ставили під сумнів правомірність застосування підвищеної ставки, суд визнає суму нарахованих процентів обґрунтованою та доведеною. Кредитний договір укладено з дотриманням принципу свободи договору (стаття 627 Цивільного кодексу України), що передбачає право сторін на власний розсуд визначати його умови. Відповідач, підписуючи договір та отримуючи кредитні кошти у сумі 18000 грн., свідомо прийняла на себе зобов`язання, включаючи умови щодо порядку нарахування процентів, зокрема, при порушенні строку повернення. Судом також встановлено, що 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28.11.2019 року. 28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови договору залишилися без змін. 31 грудня 2020 року між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31.12.202. В даній додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01. 31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020. 31 грудня 2022 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2023. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020. 31 грудня 2023 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2024. Згідно доданого до вказаного договору реєстру прав вимоги за №168 від 11.01.2022 до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №192078417, розмір загальної заборгованості склав 47\~992.40 грн. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04.08.2021. В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: №2 від 03.08.2021 та №3 від 30.12.2022, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30.12.2024 включно, всі інші умови залишились без змін. Згідно доданого до вказаного договору реєстру прав вимоги за №9 від 30.05.2023 до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №192078417, розмір загальної заборгованості склав 71\~057.60 грн. 30.08.2024 ТОВ «ФК «Онлійн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 3008/24 відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Згідно доданого до вказаного договору реєстру боржників та акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №3009/24 від 30.09.2024 до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до боржників в кількості 1664, серед яких і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №192078417, розмір загальної заборгованості склав 71\~057.60 грн. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив правовий висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Варто також зауважити, що предметом договору факторингу є відступлення права вимоги до осіб, які зазначені саме у відповідних реєстрах прав вимоги. Умови зазначених договорів передбачали можливість передачі права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Такі умови договорів не суперечать нормам чинного законодавства та в установленому законом порядку судом недійсними не визнавалися, а отже, виходячи із презумпції правомірності правочину, є правомірними, тобто такими, що породжують певні цивільні права та обов?язки. Крім того, додатковими угодами, строк дії договорів факторингу було продовжено, водночас умовами договору передбачалося, що перехід права вимоги здійснюється в момент підписання реєстру права вимоги. Реєстр прав вимоги був підписаний ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» 11.01.2022 року, тобто після виникнення у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до відповідача як і інші реєстри про передачу права вимоги за рештою договорів факторингу, що наявні у матеріалах справи. Наявними в матеріалах справи договорами факторингу, витягами з реєстрів боржників і прав вимог, які належно засвідчені печатками та підписами сторін, підтверджується перехід права вимоги до позивача та свідчать, що позивач набув права вимоги до нього. Отже, вказаними договорами факторингу чітко визначений момент переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників і позивачем на підтвердження вказаного надані відповідні докази, зокрема, реєстр права вимоги та акт прийому передачі реєстру боржників, належним чином підписані. З огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулась заміна кредитодавця, на підставі укладених договорів, а тому до ТОВ «Юніт Капітал», перейшло право вимоги за кредитним договором №192078417 від 06 листопада 2021 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до п.3 ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За змістом\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи характер інституту судових витрат, вимоги ч. 4\~ст. 137 ЦПК України, оплата послуг адвоката безпосередньо пов`язана з розглядом справи, а тому до уваги судом береться складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт щодо правової консультації, збирання доказової бази, складання відзиву. Представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання правничої допомоги № 0110/24 від 01.10.2024 та додаткова угода від 01.10.2024, акт прийому-передачі наданих послуг за договором № 0110/24 від 01.10.2024 з зазначенням наданих послуг та кількістю витрачених годин на кожну послугу. Загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 6000,00 грн. Ознайомившись з поданими до суду документами на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд зауважує, що заявлена до стягнення сума за виконану Адвокатським бюро роботу, є завищеною, оскільки дана справа не є справою великої складності, тому підготовка до цієї справи в суді першої інстанцій не вимагала великого обсягу юридичної й технічної роботи. Відповідно до положень ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~ від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року\~\~у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №\~756/8257/15. У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved