Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

В травні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 21.12.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2394. В укладеному 21.12.2005 році договорі дарування житлового будинку, міститься пункт 1.4. в якому, зокрема, зазначено, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок є власністю Дарувальника, Державний акт на право власності на землю не видавався. Окрім цього, у п. 3.3. договору зазначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам договору, положення, зокрема, ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України. У 2025 році він вирішив оформити право власності на земельну ділянку під належним йому житловим будинком, однак йому повідомили про те, що земельна ділянка під належним йому будинком вважається власністю [PERSON] . Зазначає, що на підставі договору дарування земельної ділянки укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 20.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 5825, [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,0500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 5.2. такого договору передбачено, що договір є підставою для видачі новому власнику державного акту на право приватної власності на землю та її державної реєстрації. З урахуванням того, що станом на день укладення договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] був власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування земельної ділянки від 20.12.2004 року, при відчуженні ним житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , до [PERSON] у відповідності до вимог ст. 120 ЗК України у редакції станом на день укладення договору дарування житлового будинку (21.12.2005 року), перейшло право власності на вищевказану земельну ділянку. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача, адвокат Кобак Р.І. надав суду заяву, в якій вказав, що просить суд розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, надав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти позовних вимог не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, надала заяву в якій просив розглянути справу за її відсутності, проти позовних вимог не заперечує. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3\~ст.\~12\~ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2394 (а.с.6). Відповідно пунктів 1.4, 3.3. Договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2394, дарувальник стверджує, що вищевказаний житловий будинок, який є предметом цього договору, на момент його укладання нікому іншому не проданий, не подарований, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не переданий, не відчужений іншим способом, в спорі і під забороною (арештом) та заставою (в тому числі податковою) не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи оренди) як в межах, так і за межами України немає, земельна ділянка, на якій він розташований, є власністю Дарувальника, Державний акт про право власності на землю не видавався. Зміст ст. 377, 717, 722, 727, 728 Цивільного кодексу України, ст. 30, 120, 125 Земельного кодексу України, ст. 1-4, 7, 8,14; 16-20, 22 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", ст. 4 Закону України "Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" щодо оподаткування отриманого доходу та наслідки невиконання цих вимог законодавчих актів сторонам нотаріусом роз`яснено. Відповідно до пунктів 1.1., 1.2, 5.2 Договору дарування земельної ділянки укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 20.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 5825, [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0500 гектара в межах згідно з планом. Місце розташування земельної ділянки [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - надана для будівництва та обслуговування. Цей договір є підставою для видачі новому власнику державного акту на право приватної власності на землю та її державної реєстрації. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2\~ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути їх визнання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 120\~ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Згідно з ч.1 ст.\~377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Статтею 152 ЗК України\~встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в)визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 78 ЗК України\~право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У пп. г) п.18\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~судам роз`яснено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003 року, згідно зі\~ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до\~статті 120 ЗК України\~від 27.04.2007 року\~і згідно зі\~статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, до набувала переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), серед іншого, дійшла висновку про те, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.\~Ст. 120 ЗК України,\~ст. 377 ЦК України\~також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку підлягає задоволенню та визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved