Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24.01.2015 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, від якого вони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . В 2020 році відповідачка [PERSON] поїхала до м. Києва на роботу, звідки вже не повернулася, у зв`язку з чим шлюбні відносини між ними було припинено та на підставі рішення Теплицького районного суду № 144/481/23 від 12.06.2023 року шлюб розірвано. З 2020 року і по даний час відповідачка мешкає окремо, свої обов`язки по вихованню сина не виконує, не цікавиться його життям, здоров`ям та розвитком, не несе жодних витрат на сина, що свідчить про самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Оскільки [PERSON] навмисно ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку, а позивач сам утримує та виховує сина, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, не заперечували проти заочного розгляду справи. Представник служби у справах дітей Теплицької селищної ради Гижко О.Г. в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви не заперечувала. Пояснила, що напротязі останнього року відповідачка сином не цікавилась, жодного разу його не відвідала, вихованням та утриманням сина займається лише батько - [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явилася, проте судом було вжито усіх можливих заходів, передбачених ст. 128 ЦПК України, для її належного повідомлення. Суд вважає, що є достатньо доказів для розгляду справи у відсутності відповідача [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Встановлені судом обставини справи. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 24 січня 2015 виконавчим комітетом Костюківської сільської ради Теплицького району Вінницької області було зареєстровано шлюб, актовий запис №01 (а.с. 43). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.10.2015 року (а.с. 13). Батьками дитини [PERSON] в свідоцтві про народження зазначені в графі «Батько» - [PERSON] , в графі «Мати» - [PERSON] . Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 12.06.2023 року, яке набрало законної сили 13.07.2023 року, у справі №144/481/23 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14-16). Після припинення стосунків та розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати разом із батьком. Відповідно до довідки Теплицької селищної ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №309 від 07.11.2024 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за тією ж адресою зареєстрований і позивач (а.с. 18). Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області № 144/1516/23 від 19.12.2023 року з відповідачки ухвалено стягувати аліменти на утримання сина на користь позивача (а.с. 17). Заборгованість [PERSON] станом на 28.02.2025 становить 56212,80 грн, що підтверджено розрахунком заборгованості по аліментах ВП № 75587991 (а.с. 21). Рішенням Теплицького районного суду № 144/345/25 від 26.06.2024 року в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с. 108-113). Згідно довідки-характеристики виконавчого комітету Теплицької селищної ради №63 від 25.02.2025 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . Із 2020 року за місцем реєстрації не проживає та не займається вихованням малолітнього сина [PERSON] , 2015 року народження (а.с. 23). Як вбачається з довідки-характеристики виконавчого комітету Теплицької селищної ради №64 від 25.02.2025 року, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Працює в ТОВ «Теплицький відгодівельний комплекс. Має малолітнього сина [PERSON] , 2015 року народження, який проживає разом із ним (а.с. 24). Згідно Характеристики опорного закладу Теплицької селищної ради «Теплицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №2» від 27.02.2025 року, [PERSON] навчається в 4 класі. Батько, [PERSON] , приділяє належну увагу вихованню сина, систематично відвідує школу, цікавиться не лише успіхами сина, а й справами класу, бере активну участь в класних зборах, конференціях. Мама дитини [PERSON] із сином не спілкується, у його вихованні участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлася (а.с. 25). Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї за період 19.07.2024 - 24.07.2024 рр. [PERSON] проживає за місцем своєї реєстрації разом із малолітнім сином [PERSON] . [PERSON] самостійно забезпечує повний і гармонійний розвиток особистості сина. Мати [PERSON] свідомо нехтує своїми обов`язками: не спілкується з сином, не провідує його тривалий час (а.с. 28-32). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що являється старостою Веселівського старостинського округу. Протягом чотирьох років своєї каденції відповідачки [PERSON] він в селі не бачив. Дитиною займається виключно батько, веде себе позитивно, працює та забезпечує сина. Свідок [PERSON] показала, що являється матір`ю позивача [PERSON] . Напротязі шести років не бачила та не чула колишньої невістки [PERSON] . Остання ще за роки спільного проживання з її сином вела аморальний спосіб життя, а шість років тому поїхала у м. Київ, нібито, на роботу. З того часу вона жодного разу не відвідала дитину [PERSON] , не привітала його з днем народження, не поцікавилась його життям і здоров`ям. Вихованням онука займається її син [PERSON] , а йому допомагають вона та батьки відповідачки. Свідок [PERSON] показала, що являється рідною сестрою позивача. Близько шести років тому [PERSON] виїхала у м. Київ на роботу і з того часу не цікавилась ні позивачем, ні їхнім сином. Зі слів знайомих знає, що [PERSON] приїздила у с-ще [PERSON] в березні 2025 року, оскільки вона була оголошена в розшук через ухилення від сплати аліментів та їй необхідно було з`явитись до відділення поліції. До дитини вона так і не навідалась. Пів року тому вона особисто телефонувала до відповідачки, повідомляла, що її можуть позбавити батьківських прав, остання відповіла, що усі питання вирішить. [PERSON] спочатку чекав на матір, а потім образився і говорить, що практично її не пам`ятає. Свідок [PERSON] показав, що являється сусідом позивача. Достеменно знає, що у 2019 році відповідачка поїхала у м. Київ, коли син [PERSON] ще відвідував дитячий садочок. З того часу в селі [PERSON] більше ніхто не бачив, до дитини вона не навідувалась. Свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству із позивачем, сім`ю [PERSON] знає з 2017 року. Близько шести років тому [PERSON] поїхала з села і більше не поверталась. Дитину [PERSON] самостійно виховує батько, а деколи допомагає бабуся. Свідок [PERSON] показала, що являється сусідкою позивача. З 2019 року дитину [PERSON] виховує батька [PERSON] , якому допомагає мати [PERSON] . Відповідачка до сина не приїздить, не телефонує, життям дитини не цікавиться. Свідок [PERSON] суду показала, що проживає по сусідству із позивачем. Знає, що близько шести років тому [PERSON] поїхала з села, залишила дитину на батька і бабусю, та більше не приїжджала. Свідок [PERSON] показала, що позивач відповідачка [PERSON] - це її прийомна дочка. Більше п`яти років вона не приїздить ні до батьків, ні до сина, вони не спілкуються та не знають, що з нею. В судовому засіданні з`ясовано думку малолітнього [PERSON] із приводу наявного між батьками спору, який у присутності представника органу опіки та піклування - служби у справах дітей Теплицької селищної ради зазначив, що проживає разом із батьком, який піклується про нього, а матір він практично не пам`ятає. Висловив своє бажання щодо позбавлення його матері [PERSON] батьківських прав відносно нього. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Положення частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частин 1 - 5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 1 - 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Відносини батька та дитини, прихильність дитини до батька, наявність рішення органу опіки та піклування, а також наявність попереднього рішення Теплицького районного суду від 26 червня 2024 року, яким відмовлено у позбавленні батьківських прав [PERSON] , надано їй можливість змінити ставлення до виховання дитини, чого вона так і не зробила, свідчать про те, що батько добросовісно виконує батьківські обов`язки щодо сина, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує її усім необхідним, в той час, коли мати свідомо нехтує своїми обов`язками щодо малолітнього сина. Суд звертає увагу і на факт небажання [PERSON] взяти участь у розгляді даної справи, оскільки судом було здійснено телефонний дзвінок на її номер [NUMBER] , про що свідчить наявна у матеріалах справи телефонограма (а.с. 103). [PERSON] було повідомлено про наявність у суді даного позову, про дату та час судового засідання, на що остання відповіла, що можливо з`явиться в судове засідання або викладе свою позицію в листі до суду. Однак правом взяти участь у розгляді справи вона так і не скористалась, заперечень щодо позовних вимог до суду не подала, свого бажання виховувати дитину та приймати участь у житті сина не висловила. При цьому, суд зауважує, що у правовій ситуації, коли є рішення суду, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову в позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, у разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду саме другий з батьків дитини має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Такий висновок зроблено в постанові КЦС ВС від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21. Тому тягар доказування у даній справі покладено саме на відповідачку [PERSON] , яка жодним чином зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини не довела. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, то суд зауважує наступне. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Звертаючись до суду з зазначеною вимогою позивач зазначив, що факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини має для нього юридичне значення та необхідний йому для забезпечення захисту прав та інтересів його малолітнього сина та враховуючи зміни в законодавстві щодо мобілізаційного періоду. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду. Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком № 5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для позивача юридичне значення, а саме: для реалізації позивачем права для вирішення питання щодо захисту прав та інтересів дитини. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві суд вважає що заявлена позивачем вимога підлягає до задоволення. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки це буде відповідати інтересам дитини та сприяти захисту їх прав, Також судом, з досліджених в сукупності письмових доказів, а також показів свідків, які в порядку ст.ст. 77, 78 ЦПК України, є належними та допустимими, встановлено, що [PERSON] , який є батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , самостійно утримує та виховує малолітнього сина, який перебуває на його утриманні, дослідженими судом доказами також встановлено, що мати дитини [PERSON] проживає окремо від сина, участі у його вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення позивачем самостійного виховання дитини та його перебування на повному утриманні батька, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для позивача, суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість цієї позовної вимоги, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для її задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved