Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Позивачка, через свого представника адвоката Красіловського В.С. звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки сторін [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Вказує, що сторони мають неповнолітню дитину-доньку [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу за рішенням суду від 11.12.2018р., залишилась проживати разом із позивачкою. В 2019 році позивачка разом із донькою планували виїзд на постійне місце проживання за кордон до держави Австралії. Для перетину кордону, позивачка хотіла отримати згоду батька дитини. 02.05.2019р. відповідач увівши в оману позивачку в обмін на надання ним згоди для перетину кордону їхній спільній дитині, попросив позивачку написати заяву про те, що вона не має до нього претензій щодо сплати аліментів. Разом із цим, відповідач жодного разу не сплачував аліментів на їх спільну дитину. Позивачка утримує доньку самостійно. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Абрамовим В.В. (діє на підставі ордеру серії АЕ № 1413130 від 07.08.2025р.) в порядку ст. 178 ЦПК України поданий відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що зі змісту позовної заяви не відомо про дату реєстрації шлюбу та орган, який цей шлюб зареєстрував. Від шлюбу позивачка та відповідач мають доньку [PERSON] , [INFO] , цей факт відповідачем не оспорюється. Вказує, що у позивачки не було підстав звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання їх спільної дитини, оскільки нею, 02.05.2019р. була підписана нотаріально посвідчена заява про відсутність претензій до [PERSON] щодо сплати аліментів на утримання доньки до досягнення 18 річного віку. Будь-яких доказів про невідповідність дійсних намірів позивачки при укладенні правочину 02.05.2019р. посвідченого нотаріально, до позовної заяви не додано. Також зауважує, що відповідач мешкає разом зі своїми батьками, батько має третю групу інвалідності. Вважає витрати на правову допомогу, які просить стягнути позивачка, завищеними та необгрунтованими. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачка правом надання відповіді на відзив згідно ст. 179 ЦПК України не скористалася. Представником позивачки адвокатом Красіловським В.С. надана заява про розгляд справи без участі позивачки та його участі. Позовні вимоги позивачка підтримує у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд розглядає справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про їх права та взаємовідносини, і, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину-доньку [PERSON] , [INFO] , батьком якої в свідоцтві про її народження зазначено відповідача, о підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.01.2014р., виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.16). Відповідно до змісту копії заяви від 02.05.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2904, [PERSON] , мати малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] даною заявою засвідчила, що батько [PERSON] , [INFO] повністю виконав свої аліментні зобов`язання щодо своєї доньки [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання дитини отримала від нього у повному обсязі до досягнення дитиною 18 років. Претензій матеріального характеру щодо сплати аліментів до [PERSON] не має. Повністю аліментні зобов`язання припиняються з моменту отримання дитиною [PERSON] , [INFO] , громадянства держави Австралії (а.с. 17). Також, 02.05.2019р. [PERSON] надана нотаріальна посвідчена заява про надання дозволу [PERSON] на виїзд до держави Австралії разом із донькою [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Статтею 51 Конституції України\~та\~статтею 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст.8 Закону України від 26.04.2001р. № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ\~(78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі\~ст.141\~\~СК України\~мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2\~ст.150 СК України\~визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.ч. 1,2\~ст.155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення\~\~своїй дитині належних умов для життя та гармонійного\~\~розвитку. Так, згідно з ч.3\~ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України\~визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже,\~\~спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, частиною 2\~статті 182 СК України\~визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Сімейний кодекс України\~передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду. Положеннями ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Поміж іншим, суд звертає увагу, що у сімейному законодавстві України відсутні правові підстави відмови від одного з батьків з яким проживає дитина від отримання аліментів на її утримання. Сімейний кодекс України передбачає єдину підставу припинення права на аліменти для неповнолітньої дитини укладення батьками дитини з дозволу органу опіки та піклування договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (ст.190 СК України). Такого договору між сторонами не укладалося. Відтак відповідач не довів наявності факту припинення у позивачки права на аліменти на утримання дитини з підстав, визначених СК України. Право малолітньої та неповнолітньої дитини на утримання від батьків є беззаперечним. Судом встановлено, що в силу закону право позивачки на аліменти на утримання цієї дитини не припинено. Суд же, в свою чергу, має діяти в інтересах дитини. Тому аргументи відповідача про припинення права позивачки на аліменти відхиляються за необгрунтованістю. Посилання відповідача у відзиві на неспроможність сплачувати аліменти на дитину у зв`язку із перебуванням на його утриманні хворих батьків суд також до уваги не бере, оскільки відповідачем не надані належні та допустимі докази дійсного утримання хворих батьків. Довідка про зареєстрованих в одному житловому приміщенні відповідача та його батьків, не є доказом їх утримання. Також відповідачем не надано доказів стосовно його стану здоров`я та матеріального становища, наявності у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, наявності у нього на праві власності, володіння та/або користування майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав або будь-яких доказів інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, з яких суд міг би виснувати, що заявлений позивачкою до стягнення розмір аліментів є для відповідача завеликим. Заперечення відповідача проти задоволення позову зведені до того, що право позивачки на аліменти для неповнолітньої дитини припинено. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст. 80\~\~ЦПК України\~\~ достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як вбачається із ч.3 ст. 12, ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А тому, встановивши, що малолітня дитина сторін проживає з позивачкою, що право позивачки на отримання аліментів на цю дитину не припинено, що відповідачем розмір аліментів, заявлений до стягнення, не оспорюється, а відповідач своє батьківство щодо дитини не спростовує, в силу чого несе обов`язок утримання доньки, суд приходить до висновку про необхідність стягнути на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини-доньки [PERSON] , [INFO] , з дня звернення до суду 07.07.2025р. (позов поданий через підсистему «Електронний суд») і до її повноліття. Згідно ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Позивачка просила стягнути на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. Відповідач вказував, що такий розмір витрат є завищеним і необгрунтованим. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем подана копія договору № 31/25 від 202.09.2025р. про надання правової (правничої) допомоги адвокатом Красіловським В.С. (а.с.8-11), акт від 02.06.2025р. приймання-передачі послуг за цим договором на суму 7 000грн (складання позовної заяви та клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача) (а.с.12). Ст. 141 ЦПК України закріплений принцип пропорційності покладення розміру задоволених позовних вимог на сторони у випадку часткового задоволення позову. За положеннями ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідної до частин третьої-п`ятої, дев`ятої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відтак слід зробити висновок про те, що критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, визначені статтею 141 ЦПК України. Такий висновок був зроблений Верховним судом у постанові від 28.06.2023р. (справа 369/576/22). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат(встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited»проти України»). Суд звертає увагу, що визначені позивачкою витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та фактично вчиненими послугами адвоката. Виходячи з принципу розумності, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з\~ [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі\~3\~000 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» суд вважає необхідним стягнути з відповідача у дохід держави судовий збір у розмірі 1\~211, 20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved