Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє представник, звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними Державних актів на право приватної власності на землю, серії ІФ, виданих 01.09.1999р на ім`я [PERSON] , [PERSON] , скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:23:001:1453 за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир», що зареєстроване за [PERSON] та всі подальші реєстрації,\~ скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:23:001:1452 за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир», що зареєстроване за [PERSON] та всі подальші реєстрації, визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0.0481га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №041994, виданого Івано-Франківською міською радою 01.09.1999р. на підставі рішення виконкому від 24.03.1998р. №103 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю №6533 та Свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1112 виданого 11.06.2010р. у спадковій справі 320/2010 державним нотаріусом Першої Іваано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І., визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0.0482га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №041993, виданого Івано-Франківською міською радою 01.09.1999р. на підставі рішення виконкому від 24.03.1998р. №103 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю №6532. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла мама позивача - [PERSON] , яка була власницею двох земельних ділянок: № [NUMBER] площею 0.0481га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №041994, виданого Івано-Франківською міською радою 01.09.1999р. на підставі рішення виконкому від 24.03.1998р. №103 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю №6533 та Свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1112 виданого 11.06.2010р. у спадковій справі 320/2010 Державним нотаріусом Першої Іваано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І., а також №702-а площею 0.0482га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №041993, виданого Івано-Франківською міською радою 01.09.1999р. на підставі рішення виконкому від 24.03.1998р. №103 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю №6532. Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлої та відповідно звернувся до нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтв. З матеріалів кримінального провадження відомо, що службовими особами ДП в області були виготовлені фіктивні документації щодо земельних ділянок, підроблено Державні акти за тією ж датою 01.09.1999р. (без зазначення серії) на відповідачів, а державним реєстратором 08.04.2024р. зареєстровано на підставі підроблених документів право власності на ім`я підставних осіб без постійного місця реєстрації (відповідачів), не зважаючи на наявну реєстрацію прав на ці ж земельні ділянки за мамою позивача. На підставі проведеної реєстрації, цього ж дня 08.04.2024р. оформлено відповідачами договори купівлі-продажу з [PERSON] (помер у серпні 2024р.), при цьому останній подав 15.05.2024р. заяву на поділ обох земельних ділянок на дві частини кожну. Після смерті [PERSON] , спадкоємець померлого\~ не прийняв у спадщину спірні земельні ділянки, іншого способу захисту з метою повернення прав позивачу немає. Ухвалою суду від 04.09.2025р. закрито підготовче провадження. Представник позивача вимоги поданої позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі в судові засідання не з`являлися, про день та час слухання справи були повідомлені відповідно до вимог закону, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Причину неявки суду не повідомили, відзив на позов не подавали. З врахуванням вимог п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України за неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності учасника справи в заочному порядку за згодою позивача. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] була власницею двох земельних ділянок: № [NUMBER] площею 0.0481га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №041994, виданого Івано-Франківською міською радою 01.09.1999р. на підставі рішення виконкому від 24.03.1998р. №103 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю №6533 на імя [PERSON] (як пояснив представник позивача її померлого сина) та Свідоцтва про право на спадщину за законом №2-1112 від 11.06.2010р. виданого Державним нотаріусом Першої Іваано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І.\~ після смерті [INFO] [PERSON] у спадковій справі 320/2010 (а.с.13,15), а також\~ №702-а площею 0.0482га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №041993, виданого Івано-Франківською міською радою 01.09.1999р. на підставі рішення виконкому від 24.03.1998р. №103 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю №6532 (а.с.14). 05.06.2023р. [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] , померла (а.с.10-11), він є єдиним спадкоємцем померлої та відповідно звернувся 25.08.2023р. до нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини за законом та видачу Свідоцтв (а.с.8-9). Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження №12024090000000342 від 21.05.2024р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.190, ч.2 ст.364, ч.4 ст.358 КК України, службовими особами ДП в області були виготовлені фіктивні документації щодо земельних ділянок, підроблено Державні акти за тією ж датою 01.09.1999р. на ім`я відповідачів\~ [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується висновком експерта від 14.05.2025р. (відтиск печатки на Державних актах не відповідає печатці Івано-Франківської міської ради), на Державних актах відсутні номер їх серії, жодної реєстрації таких державних актів виданих нібито 01.09.1999р. Івано-Франківською міською радою на ім`я відповідачів\~ не проводилось, про що свідчить інформація ГУ держгеокадастру в області від 09.05.2025р. (а.с.16, 23-24, 35-49). Також, згідно допиту 01.04.2025р. підозрюваного [PERSON] у кримінальному провадженні, він пояснив що ні до яких установ для виготовлення технічної документації на земельну ділянку він не звертався, оплату не здійснював, підпис на заяві про виконання робіт та виготовленій\~ Технічній документації, акту приймання-передачі межових знаків не його, до державного нотаріуса для реєстрації прав не звертався, [PERSON] такі аналогічні документи не міг підписувати, бо обоє наркозалежні, без постійного місця проживання та фінансових спроможностей на придбання землі, у нотаріуса для оформлення продажу землі був на прохання вказаних у протоколі допиті осіб від яких отримав гроші за підпис, конкретній особі (зазначеній у протоколі допиту) надавав свої паспорт та інші документи. Дане кримінальне провадження скероване до суду та перебуває на розгляді. Отже, за однією і тією ж датою видачі Державних актів на право власності на землю, право власності на підставі яких було правомірно зареєстровано за [PERSON] , були підроблені Державні акти на ім`я відповідачів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які по факту не видавались 01.09.1999р. Івано-Франківською міською радою на підставі вказаних у них рішень виконкому за березень 1998 року. Також станом на 24.03.1998 року така земельна ділянка не могла б надаватися виконкомом відповідачам\~ (яким б на той час виповнилось повних 17 та 18 років, а отже\~ [PERSON] був неповнолітнім на день прийняття рішення МВК), які в Івано-Франківській області не були ніколи зареєстровані,\~ як і не зареєстровані на час розгляду справи (а.с.196,197), натомість з даних договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] зареєстрований в Донецькій області, а [PERSON] в Запорізькій області, а під\~ час війни проживають тимчасово без належної реєстрації як ВПО, в м.Івано-Франківську, та на досудовому розслідуванні підтверджено про не володіння будь якою інформацією щодо таких Державних актів на їх ім`я чи Техдокументації за їх замовленням. Державним реєстратором виконавчого комітету Угринівської сільської ради Івано-Франківської області Канюк О.С. на підставі вказаного неіснуючого підробленого документу Державного акту на право власності на землю, було зареєстровано 11.03.2024 року право власності на ім`я [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:23:001:1453 площею 0.0481га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир», на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія ІФ, виданого 01.09.1999р. Івано-Франківською міською радою, про що свідчить Інформація з Державного реєстру (а.с.229). Аналогічно, Державним реєстратором виконавчого комітету Угринівської сільської ради\~ Івано-Франківської області Канюк О.С. на підставі вказаного підробленого документу Державного акту на право власності на землю, було зареєстровано 11.03.2024 року право власності на ім`я [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:23:001:1452 площею 0.0468га за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир», на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія ІФ, виданого 01.09.1999р. Івано-Франківською міською радою про що свідчить Інформація з Державного реєстру (а.с.232). Як встановлено слідством,\~ дана реєстрація прав на земельні ділянки державним реєстратором здійснено, окрім на підставі неіснуючого Державного акту, на підставних осіб (відповідачів у даній справі),\~ без постійного місця їх реєстрації,\~ які не володіли жодною інформацією про вчинення дій іншими особами стосовно незаконного виготовлення такої документації, однак які будучи наркозалежними за певну незначну плату надали власні документи (паспорт та ідентифікаційний код) для вчинення іншими особами нібито ними певних дій та рішень, які передували укладенню договору купівлі-продажу вказаних земельних ділянок, з подальшим укладенням кожним відповідачем договору\~ без отримання будь-якої оплати за продаж ділянки, а тільки за послугу проставлення підпису на договорі та пов`язаних з ним документах. Окрім того, при\~ здійсненні державної реєстрації 08.04.2024р. прав на спірне нерухоме майно за відповідачами, були наявні чинні та видані Івано-Франківською міською радою 01.09.1999р.\~ на ім`я [PERSON] (згідно отриманої спадщини за Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.06.2010р.) за Державним актом на право власності на землю серії ІV-ІФ №041994, зареєстрованого за №6533\~ на ділянку № [NUMBER] площею 0.0481га та Державний акт на право власності на землю серії ІV-ІФ №041993 зареєстрованого за №6532 на ділянку № [NUMBER] площею 0.0482га, які знаходяться\~ за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир». Окрім того, з отриманих пояснень та матеріалів справи встановлено, що одна земельна ділянка за № [NUMBER] належна [PERSON] не мала кадастрового номера, оскільки Державний акт було видано ще у 1999 році. Проте, земельна ділянка за №702-а отримана нею у спадщину після смерті сина, мала кадастровий номер 2610100000:23:001:0610, дані земельні ділянки були виділені [PERSON] та [PERSON] ,\~ як земельні паї. Також, як вже встановлено судом, державна реєстрація прав на земельні ділянки була здійснена на підставі підроблених документів, а рішень ні в 1998-1999 роках стосовно [PERSON] та [PERSON] виконкомом не виносились, Державні акти на землю їм\~ Івано-Франківською міською радою не видавались та не реєструвались за датами вказаними у підроблених Державних актах 01.09.1999р.. За нормами ст.316,317,319,321,328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, право власності відповідачами не було набуте у встановленому законом порядку, вчиняти будь яких дій в подальшому при неналежному набутті прав на нерухоме майно, відповідачі не вправі були вчиняти, оскільки жодними земельними ділянками не володіли та не користувались ними. За п.1 ч.1 ст.2, ч.3,4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Отже, право власності за померлою мамою позивача на дві земельні ділянки було набуте правомірно, а з врахуванням законодавства станом на 1999 рік один з Державних актів на імя [PERSON] не мав наявного кадастрового номера земельної ділянки. Дані земельні ділянки вибули з її власності без її ж волі протиправно іншим шляхом, про що встановлено судом. Після її смерті, позивач як спадкоємець мав право на успадкування таких земельних ділянок, та є особою, яка\~ очікує на набуття законного права, а порушуване право підлягає захисту в судовому порядку. На підставі проведеної реєстрації прав власності 11.03.2024р. за відповідачами, 08.04.2024р. було укладені та підписані [PERSON] та [PERSON] договори купівлі-продажу двох земельних ділянок з громадянином [PERSON] як покупцем (помер у серпні 2024р), за ціною у 10тисяч гривень кожна земельна ділянка,\~ приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чіпко І.П., який посвідчував договори купівлі-продажу за №1016 (продавець [PERSON] ) та №1012 (продавець [PERSON] ), здійснено дії,\~ як державним реєстратором щодо реєстрації 08.04.2024р. даних двох земельних ділянко за [PERSON] .. В свою чергу [PERSON] подав 15.05.2024р. приватному нотаріусу Чіпко І.П. заяву на поділ обох земельних ділянок на дві частини кожну, з метою можливого подальшого продажу в інтересах інших осіб. Так, земельна ділянка площею 0.0481га за кадастровим номером 2610100000:23:001:1453 за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» (за №702), була поділена та 28.05.2025р. проведена державна реєстрація державним реєстратором виконкому Івано-Франківської міської ради Човганюк В.О. права власності за [PERSON] на земельні ділянки: площею 0.0448га з присвоєнням нового кадастрового номера 2610100000:23:001:1470 та площею 0.0033га з присвоєнням нового кадастрового номера 2610100000:23:001:1469 (а.с.230-231). Також, земельна ділянка площею 0.0468га за кадастровим номером 2610100000:23:001:1453 за адресою м.Івано-Франківськ, садівниче товариство «За Мир» (за №702-а), була поділена та 28.05.2025р. проведена державна реєстрація державним реєстратором виконкому Івано-Франківської міської ради Човганюк В.О. права власності за [PERSON] на земельні ділянки площею 0.0034га з присвоєнням нового кадастрового номера 2610100000:23:001:1472 та площею 0.0434га з присвоєнням нового кадастрового номера 2610100000:23:001:1473 (а.с.238-239). Після смерті [PERSON] , 1971 р.н., спадкоємець померлого його син [PERSON] , 1994 р.н., не приймав у спадщину спірні земельні ділянки, оскільки згідно поданої ним заяви від прийняв спадщину за законом на земельні ділянки та домоволодіння в с.Пороги, що належали його покійному батьку, про що свідчать копії доказів поданих стороною позивача (а.с.215-227). Представник позивача в судових засіданнях зазначив, що іншого способу захисту з метою повернення прав позивачу немає, оскільки при наявній реєстрації на підставі підробленої документації з наданням кадастрових номерів, підроблених та зареєстрованих Державних актів, укладеного договору купівлі-продажу та поділу спірних ділянок, нотаріус не взмозі буде оформити спадкові права за позивачем. За вимогами ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четвертастатті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. \~ Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 18 січня 2023р.). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 11 цього кодексу у редакції, чинній на час звернення до суду; аналогічний припис є у частині першій статті 13 ЦПК Україну у редакції, чинній на час розгляду справи судами). Як встановлено матеріалами даної цивільної справи [PERSON] належали на праві власності дві земельні ділянки, а відтак остання була зареєстрованим володільцем даного нерухомого майна, не втрачала прво володіння нерухомим майно у встановленому порядку, воно вибуло у 2024 році (перша державна реєстрація за відповідачами) по за волею позивача, який претендує на спадкове майно, як спадкоємець. Натомість фактичні володільці спірних земель відповідачі у справі та [PERSON] , а в подальшому його спадкоємець, який не є відповідачем у даній цивільній справі,\~ не могли набути право власності на землю, допоки є збережене право володіння за [PERSON] . Володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності може бути правомірним та неправомірним (законним або незаконним). Тоді, як право володіння якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанова ВП ВС від 23.11.2021р.). При цьому, визання Державних актів та неодноразових рішень реєстратора державної реєстрації, не є вірним способом захисту, як і визнання права власності за позивачем, як спадкоємцем. Окрім того, визнання права власності регулюється ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному спорі відсутні підстави передбачені даною статтею 392 ЦК україни. Отже, слід прийти до висновку про те, що вимоги про визнання Державних актів недійсними, скасування державної реєстрації на підставі підроблених Державних актів, скасування всіх подальших реєстрацій та визнання прав за позивачем як спадкоємцем на переконання суду\~ не є вірно обраних способом захисту його прав, а вимоги про витребування майна у останнього власника (а в даному вже спорі спадкоємця померлого власника, навіть якщо на даний час він не виявляє наміру спадкування на дані чотири вже земельні ділянки, замість двох первісних) не ставиться у даному спорі. Відповідно до ст.ст.1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 81 ЦПК України, обов`язок доказування і подання доказів покладається на кожну сторону. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі наведеного відповідно до ст..ст. 316,317,319,321,328, 392, 1216-1218, 1220, 1222, 1264 ЦК України та

Outcome: dismissed