Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської (адреса: м. Черкаси, вул. Дашковича, 62) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) про стягнення боргу за спожиту теплову енергію. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на позивача покладено виконання важливої державної соціальної програми забезпечення підприємств, установ, організацій та населення міста тепловою енергією для потреб опалення та гарячого водопостачання. Надання послуг з централізованого опалення в будинку [ADDRESS] здійснюється позивачем. Між виконавцем послуг та відповідачкою, як споживачем багатоквартирного будинку по [ADDRESS] , фактично укладені типові договори з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії. Боржник, фактично споживши вищевказані послуги, не надсилав жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надав боржнику житлово-комунальні послуги належним чином. Відповідач оплати за надані послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води не здійснює в повному обсязі. Станом на 31.08.2024 року борг відповідача перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» за спожиту теплову енергію складає 21\~465,35 грн. Відповідач не виконує своїх зобов`язань щодо своєчасної та повної сплати за використану теплову енергію, що призводить до втрати можливості підприємства проводити оплату за енергоносії, сировину, матеріали, своєчасно виконувати свої зобов`язання перед бюджетом і впливають на якість наданих послуг. Просить стягнути з відповідача на користь КП ТМ «Черкаситеплокомуненерго» ЧМР борг, станом на 31.08.2024року, в сумі 21\~465,35 грн. та судові витрати. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2025 року відкрито провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 04.04.2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якій відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів розрахунку суми боргу та не надано період, за який позивач просить стягнути борг, а відповідачкою немає можливості надати контррозрахунок боргу. Крім того, просив застосувати строки позовної давності до позовних вимог позивача. Просив в позові позивачу відмовити. 28.04.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що, відповідачем регулярно отримувалися квитанції про надання житлово-комунальних послуг. Відповідач протягом всього строку виникнення заборгованості періодично вчиняв дії, що свідчать про визнання ним заборгованості. В лютому 2020 року відповідачем погашено заборгованість в сумі 1584,49 грн, в січні 2021 року 2\~813,89 грн, в березні 2022 2\~480 грн, в січні 2023 року 1586,86 грн, в січні 2024 року 1\~129,55 грн., а тому строки позовної давності не можуть бути застосовні. 03.07.2025 року від позивача надійшла уточнена позовна заява в якій позивач залучив до участі в справі в якості відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та просив стягнути з відповідачів солідарно 14\~562,26 грн та понесені судові витрати. 03.09.2025 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси провадження у справі стосовно позовних вимог позивача до [PERSON] закрито у зв`язку зі смертю останнього. Представник позивача Соколовський М.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що борг у відповідачів виник за період з 01.03.2014 року в сумі 14\~562,26 грн. постільки маються судові накази про стягнення боргу з відповідачів станом на 01.02.2014 року. Дані виконавчі провадження закриті у зв`язку з погашенням заборгованості відповідачами по судовим наказам. Щодо вимог до [PERSON] зазначив, що постільки, як стало відомо позивачу з витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно, частина квартири належить у спільній частковій власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 27.11.2008 року [PERSON] продав вказане житло [PERSON] . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.05.2009 року за ним було визнано право власності на квартиру. Проте, незважаючи на рішення суду, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.09.2017 року за [PERSON] визнано право власності на частину квартири. Тому відповідальність за надання послуг повинні нести всі відповідачі солідарно. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Яцюк М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачем не зазначено за який період виник борг за теплову енергію у відповідачів. Відповідачі сплатили в квітні 2025 року борг, який у них виник перед відповідачем і на даний час ніякої заборгованості у відповідачів немає. Борг, який просить стягнути позивач з відповідачів в сумі 14\~562,26 грн можливо виник станом на 2010 рік, коли відбувалися судові процеси щодо визнання права власності на майно, а саме на квартиру. Позивачем не конкретизовано з якого періоду виник борг. Крім того, відповідачка [PERSON] стала повнолітньою лише у 2012 році, а тому відповідальність за період до 2012 року нести не може. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань до суду не надав., хоч належним чином повідомлений про час та місце слухання справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 67, 68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», квартиронаймач (споживач житлово-комунальних послуг) житла та члени його сім`ї зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Згідно з даними, які містяться в матеріалах справи, КП ««Черкаситеплокомуненерго » надає послуги з централізованого опалення, згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, Правилами надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, Правилами надання послуг з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1182, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами, які отримують ці послуги. Правовідносини між постачальником теплової енергії і споживачами регулюються Законом України «Про житлово комунальні послуги» та Постановою КМУ № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживачем комунальних послуг являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно із ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до переліку житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Відповідно до ч. 1ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Частиною 7 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Згідно з п. 22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Отже, відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги. Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена в постанові від 20.04.2016 року по справі №6-2951цс15 роз`яснив, що, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже, відсутність договору у разі фактичного користування послугою не дає підстав не оплачувати її або оплачувати лише частково. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до довідки, наданої позивачем, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . З наданого позивачем розрахунку вбачається, що за відповідачами утворилась заборгованість за надані послуги з теплопостачання та гарячу воду в сумі 14\~426,45 грн. Дана сума боргу зазначена позивачем у розрахунку станом на 01.01.2010 року. В судовому засіданні встановлено, що 25.03.2014 року Соснівським районним судом м. Черкаси судовим наказом стягнуто з відповідачів на користь позивача суму боргу, станом на 01.02.2014 року, в сумі 7\~946,12 грн. Позивачем до суду надано розрахунок боргу відповідачів станом на 01.01.2020 року на загальну суму боргу 1\~221,52 грн, враховуючи борг станом на 01.01.2010 року. Також надано розрахунок боргу станом на січень 2020 року в сумі 24 174,81 грн. Підсумовуючи суму заборгованості, яку просить стягнути позивач, судом встановлено, що враховуючи судовий наказ про стягнення боргу станом на 01.02.2014 року, борг відповідачів необхідно розраховувати з 01.03.2014 року. Судом було зроблено математичну перевірку нарахування та сплати відповідачами боргу та було встановлено, що за період з 01.03.2014 року та станом на 01.01.2020 року відповідачам на дані послуги було нараховано 12\~281,19 грн, сплачено ними 13\~804,17 грн. Станом на червень 2025 року позивачем нараховано кошти за надані послуги 50 434,48 грн, сплачено відповідачами 60 044,53 грн. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі за період з 01.03.2014 року по 01.06.2025 року заборгованості по сплаті за теплову енергію не мають. Суд вважає, що даний борг в сумі 14\~562,26 грн, більш всього, рахується на момент 01.01.2010 року, за період, про який позивач в своїх позовних вимогах не заявляв. Звертаючись до суду з цим позовом, та в судовому засіданні позивачем не конкретизовано за який же період виникла заборгованість у відповідачів в сумі 14\~562,26 грн. Таким чином, суд не може належним чином надати правову оцінку розрахунку заборгованості за надані житлово комунальні послуги, оскільки з долучених до матеріалів справи доказів не вдається можливим встановити фактичну суму заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання за конкретний період. За таких обставин, враховуючи, що 25.03.2014 року Соснівським районним судом м. Черкаси судом винесено судовий наказ про стягнення боргу з відповідачів станом на 01.02.2014 року (справа № 712/3093/14-ц), а з 01.03.2014 року судом не встановлено заборгованості щодо сплати коштів за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні вимог про стягнення боргу в сумі 14\~562,26 грн. Крім того, позивачем пред`явлено позовні вимоги до відповідачів, зокрема і до [PERSON] . При цьому судом було встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.05.2009 року було визнано договір купівлі-продажу квартири таким, що відбувся та за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20.01.2010 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.05.2009 року скасовано. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.05.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності залишено без розгляду. Отже, виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячу воду до [PERSON] є необґрунтованими та не доведеними, такими, що не підлягають задоволенню. Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 3 частини 2 статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. За таких обставин суд приходить висновку, що позивач, всупереч ст. 81 ЦПК, не довів належними та допустимими доказами відповідність здійснених КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради нарахувань заборгованості за постачання теплової енергії та гарячої води, відтак відсутні підстави і для задоволення позову. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed