Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Представниця позивачки [PERSON] адвокатка Дуденок О.О. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 15.07.2021 між сторонами було укладено шлюб, який 28.04.2025 був розірваний. В період шлюбу у них [INFO] народилась дочка - [PERSON] , яка на даний час проживає з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Квартира відповідає нормам та забезпечена для повноцінного розвитку дитини, відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам, в якій панує атмосфера практичності та комфорту, наявні всі засоби комп`ютерного оснащення інтернету для повноцінного розвитку дитини та навчання. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Оскільки між сторонами виник спір, то позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та прав дитини, шляхом визначення місця проживання дочки разом з нею. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 06.10.2025. Зобов`язано Службу в справах дітей Подільської районної в місті Києві Державної адміністрації до початку засідання надати висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків. 04.08.2025 на електронну адресу суду надійшла заява [PERSON] у якій останній не заперечує проти задоволення позову, проте просить відмовити в частині стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу. 02.10.2025 на на електронну адресу суду надійшла заява від Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві Державної адміністрації, у якій просять слухати справу у відсутності їх представника, не заперечують щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. У судове засідання позивачка та її представниця не з`явилися, проте остання подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, стягнути з відповідача половину суми судового збору. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо, відповідно, до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши всі матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову з наступних підстав. Статтею 8 Конституції України\~закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Відповідно до ч.3\~ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.7\~ст.7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею\~141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-3\~ст.157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.07.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.04.2025 шлюб між сторонами розірвано, справа №742/651/25 (а.с. 8-9). Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданої 17.12.2021 Прилуцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (а.с.10). Спільна дочка сторін [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копію договору оренди житла від 10.04.2025 (а.с.11-13). Позивач [PERSON] зареєстрована ФОП, основний вид діяльності: 96.02 Надання послуг перукарнями та салонами краси, отримує стабільний дохід (а.с.20). Відповідач [PERSON] неодноразово притягувався да адміністративної відповідальності за ч.1, 2 ст.173-2 КупАП, тобто за вчинення домашнього насильства відносно позивачки , що підтверджується копіями постанов Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.01.2024 та 24.04.2025 (а.с.14-19). Свідком даних обставин була дитина, у зв`язку з чим, прокидається вночі з плачем, дані обставини підтверджуються консультативним висновком психолога ТзОВ «Кіндер Хелп» від 24.06.2025, у зв`язку з чим було рекомендовано: корекційні заняття з психологом для зниження рівня тривожності та страхів (а.с.21). Згідно письмової заяви відповідача [PERSON] про визнання позову вбачається, що останній не заперечує проти того, щоб малолітня дочка сторін проживала разом з матір`ю [PERSON] . Згідно ч.1, 2\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За ч.1, 2\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч.1\~ст. 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст.3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги\~ст.51 Конституції України, ст.3, 9, 18 Конвенції про права дитини,\~ст.7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно ст.ст.8,\~11,\~15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09,«М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю. Подібні висновки про обов`язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Однак, Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Крім того у вищевказаних справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Тому, при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У зв`язку з цим, відсутність виняткових обставин щодо необхідності розлучення малолітньої дитини з її матір`ю не можна тлумачити як наявність у матері переваги перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Батько дитини, у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду, а також і навпаки, такі самі твердження стосуються і у разі проживання дитини з батьком. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що обоє батьків не є байдужими до долі та виховання своєї неповнолітньої дитини, цікавляться про її життя, піклуються про здоров`я та виховання. Згідно ст.206\~ЦПК України\~вбачається,\~що позивач\~може відмовитися\~від позову,\~а відповідач\~-\~визнати позов\~на будь-якій\~стадії провадження\~у справі,\~зазначивши про\~це в\~заяві по\~суті справи\~або в\~окремій письмовій\~заяві. До\~ухвалення судового\~рішення у\~зв`язку з\~відмовою позивача\~від позову\~або визнанням\~позову відповідачем\~суд роз`яснює\~сторонам наслідки\~відповідних процесуальних\~дій,\~перевіряє,\~чи не\~обмежений представник\~відповідної сторони\~у повноваженнях\~на їх\~вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд враховуючи виключно інтереси дитини, зважаючи на її вік, факт що батьки дитини проживають окремо, визнання позову відповідачем, приходить до висновку про обґрунтованість позову про визначення місця проживання дитини саме з матір`ю [PERSON] . Суд зауважує, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та, не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Суд, відповідно до ст.ст.160, 161 СК України визнає, що в інтересах дитини [PERSON] , слід визначити місце проживання з матір`ю [PERSON] , оскільки саме нею створені всі належні умови для проживання дитини, що беззаперечно було доведено у судовому засіданні. У відповідності до п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211 грн. 20 коп.). Судовий збір стягується з відповідача у разі задоволення позову. Відповідно до ч.1\~ст.142 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем, суд вважає за необхідне 50 % судового збору, на підставі ч.1\~ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь держави, а решта 50% поверненню позивачу.

Outcome: approved