Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Представник позивач адвокат Снігур А. С. в інтересах позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач в період з 2009 по 2017 рік проживав з відповідачкою в незареєстрованому шлюбі та [INFO] у них народився син [PERSON] , а у свідоцтві про його народження відомості про батька були вказані згідно ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України за заявою матері. Позивач вважає, що саме він є біологічним батьком [PERSON] , а тому звернувся до Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі в Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про визнання батьківства. Однак йому було відмовлено та роз`яснено право на звернення з позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, а його представник адвокат Снігур А. С. позов підтримав та пояснив, що позивач є біологічним батьком дитини, проте на даний час перебуває в зоні бойових дій та не має можливості в позасудовому порядку вирішити питання про визнання батьківства. Позов підтримав та просив його задовольнити з урахуванням того, що під час розгляду справи було проведено генетичну експертизу, яка підтвердила батьківство позивача. Представник позивача зазначив, що визнання батьківства не надає право позивачу на звільнення із ЗСУ, а бажання визнати батьківство пов`язано в тому числі з проходженням позивачем служби для захисту прав дитини. З`ясувавши думку сторін суд постановив здійснювати розгляд справи без участі позивача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та пояснила, що дійсно проживала разом з позивачем без реєстрації шлюбу та народила від нього сина, а відомості про батька дитини були записані за її заявою згідно ст. 135 Сімейного кодексу України з метою отримати статус одинокої матері. Приблизно з 2013 року сторони разом не проживають, а позивач весь час визнавав своє батьківство, телефонував сину та декілька разів приїздив до нього у гості, брав із собою до м. Нікополь. Відповідач проти задоволення позву не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спірні правовідносини сторін регулюються положеннями Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Положеннями статті 125 цього Кодексу передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини, а походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Згідно статті 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 128 цього Кодексу передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, самою дитиною, яка досягла повноліття, а також може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини, при цьому позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України встановлено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] , а батьком записаний [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданою виконавчим комітетом Олександропільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області 25 січня 2011 року, актовий запис № 02 (а.с.14). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України №00052108694 від 01 липня 2025 року, відомості про батька [PERSON] , [INFO] у свідоцтві про його народження були записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто за вказівкою матері дитини (а.с.68-69). Згідно ст.128 Сімейного кодексу України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено\~ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду, а підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~ЦПК України. Пунктом 2 постанови Пленуму ВСУ від 15\~травня 2006\~року №\~3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що при розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VII "Прикінцеві положення" СК України норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 01 січня 2004 року, за винятком норм розд. V "Акти громадянського стану" Кодексу про шлюб та сім`ю України, які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону. Пунктом 3\~зазначеної постанови\~визначено,\~що оскільки\~підстави для\~ визнання\~батьківства за\~рішенням суду,\~зазначені у\~ст.\~128\~СК,\~ істотно\~відрізняються від\~підстав його\~встановлення,\~передбачених \~у ст.\~53\~КпШС,\~суди,\~вирішуючи питання\~про те,\~якою нормою\~слід керуватися\~при розгляді\~справ цієї\~категорії,\~повинні виходити\~з дати\~народження дитини. Так,\~при розгляді\~справ про\~встановлення \~батьківства щодо\~дитини,\~яка народилася\~до 1\~січня 2004\~р.,\~необхідно застосовувати\~відповідні норми\~КпШС,\~беручи до\~уваги всі\~докази,\~що достовірно\~підтверджують визнання\~відповідачем батьківства,\~в їх\~сукупності,\~зокрема,\~спільне проживання\~й \~ведення спільного\~господарства відповідачем\~та матір`ю\~дитини до\~її народження,\~спільне виховання\~або утримання\~ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК , зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. У пункті 9 вказаної Постанови зазначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Доказами походження дитини від певної особи можуть бути будь-які фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, визнання особою батьківства, а також інші обставини, що засвідчують походження дитини від певної особи. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Батьківство може бути визнано особою як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Вказані обставини та інші обставини, що стосуються справи, можуть бути підтверджені поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Зокрема, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Отже, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Але передумовою звернення до суду в справах про встановлення батьківства є, зокрема, наявність кровного споріднення між позивачем та дитиною. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням ст. 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації №3451/05, § 34, від 07.05.2009). Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України. Згідно Висновку експерта №246-МГ від 24 липня 2025 року (а.с.55-59) встановлено, що ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] є біологічним батьком дитини [PERSON] , який народився [INFO] , в рамках проведеного дослідження складає 99,999999% (а.с.57). Таким чином суд, оцінюючи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо наявності кровного споріднення між ним та народженою відповідачкою дитиною [PERSON] , у зв`язку з чим позов про визнання батьківства підлягає задоволенню. Згідно п.3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2\~від 18 жовтня 2000 року, відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Таким чином при визнанні батьківства позивача щодо [PERSON] відділу державної реєстрації актів цивільного стану слід внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , який народився [INFO] , вказавши в графі «відомості про батька» - [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянин України, матір`ю якого є [PERSON] , [INFO] , яка народилася в с. Віленка Солонянського району Дніпропетровської області, громадянка України. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті і задоволенням позовних вимог, з неї підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок, сплачений під час звернення з позовом до суду, а інші 50% судового збору в розмірі 605 гривень 60 копійок слід повернути позивачу з державного бюджету (а.с.7).

Outcome: approved