Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила усунути останнього від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що відповідач та [PERSON] , яка померла [INFO] , перебували у шлюбі з 04.08.2007 та проживали в одній квартирі. За життя [PERSON] було встановлено інвалідність ІІ групи. За позовом відповідача судом було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] , проте остання померла ще до набрання таким рішенням суду законної сили. Позивачка є матір`ю померлої [PERSON] і вважає, що відповідач достовірно знаючи, що його дружина постійно хворіла, в неї був підвищений тиск (гіпертонічна хвороба), внаслідок чого вона неодноразово втрачала свідомість, мала тяжке хронічне захворювання печінки, була людиною з інвалідністю 2 групи, свідомо постійно був відсутній вдома, на ночівлю не з`являвся, на телефонні дзвінки перед смертю дружини не відповідав, чим змушував її загострено відчувати свій безпорадний стан, однак як чоловік він повинен був та мав можливість піклуватися про свою дружину, натомість він уникав від обов`язку забезпечувати підтримку та допомогу дружині, хоч мав можливість його виконувати, але не вчинив необхідних дій, а навпаки залишив її в небезпечному для життя стані, а тому повинен бути усунутий від права на спадкування за законом після її смерті. Відповідач заперечив проти позову та у наданому суду відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилається на відсутність правових підстав для усунення його від спадкування після смерті [PERSON] . У відзиві відповідач вказує, що за життя у [PERSON] не було діагностовано захворювання, що стало причиною її смерті (тяжке захворювання печінки), вона не зверталась за медичною допомогою щодо його лікування, а востаннє на стаціонарному лікуванні перебувала в червні 2021 року і була виписана з лікарні в задовільному стані. З 21.04.2022 і дотепер відповідач перебуває на військовій службі, внаслідок чого дійсно не ночував вдома з покійною дружиною. Покійна [PERSON] зловживала спиртними напоями, у зв`язку з чим у подружжя виникали сварки, що стало підставою для звернення відповідача до суду з позовом про розірвання шлюбу, проте він ніколи не залишав свою дружину без піклування і вони продовжували проживати разом, спілкуватися. До того ж саме відповідач виявив тіло померлої та викликав швидку медичну допомогу, яка констатувала смерть останньої. Зауважує, що незважаючи на наявність судового рішення про розірвання шлюбу, фактично шлюб між відповідачем та [PERSON] припинився внаслідок смерті останньої. Звертає увагу на недоведеність факту перебування [PERSON] у безпорадному стані та факту ухилення відповідача від надання їй допомоги і що покійна потребувала такої допомоги саме від відповідача. 09.10.2024 судом було відкрито провадження у справі з визначенням розгляду справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.11.2024 від представника відповідача адвокат Кучер Ю.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1100402 від 16.10.2024, надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позовних вимог. 23.12.2024 судом постановлено ухвали, якими витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області копії довідки МСЕК, наявної у пенсійній справі [PERSON] , а у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Зуєвої Н.В. копії спадкової справи, що була заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На виконання відповідних ухвал суду 31.12.2024 від ГУ ПФУ в Черкаській області, а 06.01.2025 від приватного нотаріуса Зуєвої Н.В. до суду надійшли витребувані судом документи. 23.12.2024 судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 23.01.2025 за клопотанням представника позивача адвокат Соколишина Л.Б., яка діє на підставі ордеру серії СА №1105736 від 09.12.2024, судом постановлено усну ухвалу про залучення до участі у справі АТ КБ «Приват Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Від третьої особи приватний нотаріус Зуєва Н.В. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі такої особи, в якій також зазначено, що при вирішенні спору відповідна особа покладається на компетентність суду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Соколишина Л.Б. підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що [PERSON] тривалий час тяжко хворіла і за станом здоров`я потребувала сторонньої допомоги. Судово-медичною експертизою після смерті [PERSON] встановлено, що не виключається можливість продовження життя [PERSON] за умови надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги. Натомість відповідач не надавав померлій допомоги, не з`являвся до дому, не відповідав на її телефоні дзвінки і взагалі бажав припинити шлюбні відносини, внаслідок чого на підставі його позову суд ухвалив рішення про розірвання шлюбу. В той же час, незважаючи на наявність рішення суду про розірвання шлюбу, відповідач після смерті [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини. Зауважила, що відповідач мав право на відстрочку від воєнної служби, а відтак мав можливість і зобов`язаний був надавати допомогу своїй хворій дружині, яка перебувала у безпорадному стані, але умисно цього не зробив. Зазначила, що поведінка відповідача та його ставлення до [PERSON] дають підстави для усунення його від права на спадкування після смерті останньої. Представник відповідача адвокат Кучер Ю.В. в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, викладених у письмовому відзиві і просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. За клопотанням сторін в судовому засіданні допитано в якості свідків наступних осіб: [PERSON] (чоловік рідної сестри [PERSON] ), [PERSON] (племінник [PERSON] ), [PERSON] (рідна сестра [PERSON] ), [PERSON] (дружина батька [PERSON] ), [PERSON] (брат [PERSON] ), [PERSON] (мати відповідача). Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] .. [PERSON] з 04.08.2007 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (відповідач). Згідно виписки з акта огляду МСЕК [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності з 17.09.2019 і безтерміново внаслідок загального захворювання /а.с. 167-168 том 1/ 21.04.2022 відповідач був призваний на військову службу за мобілізацією та проходив службу у [INFO] , а 16.11.2022 був направлений для проходження військової служби до військової частини [NUMBER] , що підтверджується листом [INFO] /а.с. 48 том 1/. 26.07.2022 Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено заочне рішення у справі №711/2670/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким суд вирішив задовольнити позов та розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 04.08.2007 /а.с. 20-22 том 1/. Відповідне рішення суду набрало законної сили 07.11.2022, внаслідок залишення його без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 07.11.2022 за результатом розгляду апеляційної скарги на таке судове рішення представника [PERSON] адвоката Кучер Ю.В.. [INFO] [PERSON] померла /а.с. 19 том 1 /. Смерть [PERSON] настала від захворювання цироз печінки неуточненого походження, що призвело до розвитку печінково-ниркової недостатності, що підтверджується відповідним висновком судово-медичного експерта №03-01/718 від 18.05.2022 /а.с. 31-34 том 1/. Згідно з висновком експерта №04-01/37 від 18.10.2023, складеного за результатом комісійної судово-медичної експертизи, не виключається можливість продовження життя [PERSON] за умови надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги /а.с. 24-30 том 1/. Після смерті [PERSON] за заявою позивачки від 20.08.2022 у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Зуєвої Н.В. було заведено спадкову справу №18/2022. За матеріалами спадкової справи судом встановлено, що окрім позивачки з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку 23.08.2022 звернувся також відповідач, як чоловік померлої /а.с. 172-229 том 1/. До складу спадщини після смерті [PERSON] входить, зокрема, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідна квартира належала померлій на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2005 і була придбана за ціною 86\~860 грн., що становить еквівалент 17\~200 доларів США. Придбання квартири здійснювалось частково за рахунок кредитних коштів (60\~600 грн., що становить еквівалент 12\~000 доларів США), які були набуті [PERSON] на підставі договору кредиту №895/06-034-814 від 03.11.2005, укладеного нею з АКБ «Укрсоцбанк», із зобов`язанням повернення кредитних коштів у строк до 02.11.2015. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.02.2023, яке набрало законної сили 02.05.2023, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виключення спільного майна подружжя зі складу спадщини (судова справа №711/5203/22). Предметом позову у такій судовій справи були позовні вимоги [PERSON] відповідно до яких він просив: визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; виключити із складу спадщини, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] вказану вище частину майна. /а.с. 210-220 том 1/. Всі вищевикладені обставини, окрім їх підтвердження письмовими доказами, повністю визнаються сторонами і не викликають у суду сумніву у їх достовірності, а тому суд вважає їх доведеними. Позивачка вважає, що обставини смерті [PERSON] та характер поведінки відповідача і його стосунків з померлою, дають підстави для усунення відповідача від права на спадкування після смерті [PERSON] , внаслідок чого звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК). Згідно зі ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Правила ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17, від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20. Тлумачення норми частини 5 статті 1224 ЦК свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов:\~ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи\~(постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17). У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц , від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини. При цьому, необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - Постанова) роз`яснено, що безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах. Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц зазначив, що «безпорадним станом спадкодавця є такий стан, під час перебування у якому особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби; він викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах… Доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім з огляду на те, що відповідач - спадкоємець першої черги, заперечує право позивача на спадщину». У постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц , від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 суд касаційної інстанції зазначив, що підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Виходячи з викладеного, правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги (1) при можливості її надання спадкодавцю (2), який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу (3), потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця (4). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивачку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК, щодо перебування померлої [PERSON] у безпорадному стані та свідомого й умисного ухилення відповідача від надання їй допомоги. В той же час відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що померла [PERSON] мала певні вади здоров`я, внаслідок чого з 17.09.2019 їй було встановлено ІІ групу інвалідності і вона періодично зверталась по медичну допомогу до відповідних закладів охорони здоров`я. Натомість характер такого захворювання, а також обставини життєдіяльності померлого, не свідчать про те, що вона перебувала у безпорадному стані. Варто звернути увагу, що сам лише факт наявності у [PERSON] діагностованих належним чином проблем зі здоров`ям не може свідчити про безпорадний стан спадкодавця, оскільки безпорадний стан - це стан особи, у якому вона не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги і піклування. В той же час суду не надано доказів, які б свідчили про наявність медичних рекомендацій щодо потреби [PERSON] у сторонній допомозі чи сторонньому догляді. Суд бере до уваги, що смерті [PERSON] вочевидь передувало погіршення стосунків між нею та відповідачем, проте судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про те, що характер таких взаємовідносин та поведінка відповідача мали на меті умисне залишення її в безпорадному стані та створення умов, які за ступенем небезпеки безпосередньо загрожують її життю. Беручи до уваги зміст аргументів сторони позивача суд зауважує, що та обставина, що відповідач мав намір розірвати шлюб з померлою і вчинив всі необхідні для цього дії ще до настання її смерті, а також те, що він не брав участі у її похованні, не є підставою для усунення відповідача від права на спадкування. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною позивача не надано переконливих доказів на підтвердження нагальної потреби спадкодавця в отриманні допомоги саме від відповідача за умови її надання іншими особами (позивачем). Також судом не встановлено факту, що [PERSON] потребувала допомоги саме від чоловіка [PERSON] і зверталась до нього за такою допомогою. Належних та допустимих доказів на підтвердження сукупності обставин, що мають значення для вирішення спору, позивач суду не надав, а самі по собі його пояснення та пояснення свідків допитаних судом про ці обставини не дають підстав вважати їх установленими. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами той факт, що [PERSON] , яка хоч і мала певні хвороби, але перебувала у безпорадному стані, не могла самостійно пересуватися і при раптовому різкому погіршенні стану здоров`я не здатна була викликати швидку медичну допомогу. Не доведено позивачкою і факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували його винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребувала додаткової постійної допомоги саме від відповідача у зв`язку з безпорадним станом, зверталась за допомогою до відповідача, а останній відмовив у наданні такої допомоги. За таких обставин суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування відповідача та необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову повністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що відповідні витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачкою за подання позову, а також витрат обох сторін на правову допомогу. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, то беручи до уваги приписи ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати позивачки відшкодуванню не підлягають, а витрати відповідача слід компенсувати за рахунок позивачки. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу стороною відповідача надано: договір про надання правової допомоги №543 від 14.10.2024/т.1 а.с.120-122/; квитанція до прибуткового касового ордеру від 14.10.2024 про отримання адвокатом Кучер Ю.В. від відповідача суми гонорару в розмірі 20\~000 грн. /т. 1 а.с. 123/. Відповідач просив компенсувати йому за рахунок позивачки витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 20\~000 грн., оскільки за умовами договору саме таку суму коштів відповідач зобов`язаний був сплатити своєму представнику в якості гонорару та фактично сплатив за надані представником послуги. Сторона позивача заперечувала проти обґрунтованості витрат відповідача на правову допомогу з підстав їх неспівмірності. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії,

Outcome: dismissed