Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивач, інтереси якої представляє законний представник (мама), звернулась у липні 2025р. до суду з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок збройної агресії російської федерації. Позов обґрунтувала тим, що вона із своє сімє`ю проживала в селищі Талаківка Маріупольського району Донецької області, де мали батьки власний житловий будинок, великий сад, проживали всі разом (батьки та ще двоє сестер). Ще з 2014 року, коли позивач ходила в перший клас, почалися обстріли населенного пункту, в якому проживали, тому батьки придбали восени 2021р. квартиру в м.Бердянську, запланували переїзд туди. А у лютому 2022року коли розпочалася повномасштабна війна, на четвертий день окупували м.Бердянськ, деякі родичі залишалися в м.Маріуполі, з ними пропав звязок. Під час окупації м.Бердянська протягом місяця не могли вийти на вулицю, в місті\~ постійно були постріли російських військових, багато великої та чутної техніки танки, літаки, які наганяли страх, батьки переховувались щоб знайти пальне для виїзду, їжу, чергували батьки вночі по черзі. Тільки 24.03.2022р .змогли виїхати з міста, де через пропускні пункти був у позивача переляк та хвилювання за батька, по дорозі бачили страшні картини, небезпечні дороги, переїхали у Полтавську область. Однак через прильоти, в т.ч. в ТЦ, змушені знову були переїхати до м.Івано-Франківська. Протягом року був сильний стрес як дитини, снились кошмари, часто плакала, зверталась за допомогою до психолога. Законний представник вважає, що дитині завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання, пережиті через дії відповідача, тому змушена звернутись до суду та просить стягнути з відповідача завдану її дитині моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, що є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву за змістом якої вимоги позову підтримала в повному обсязі з мотивів викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про судове засідання відповідач повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд приходить до ствердного висновку про доцільність задоволення\~ частково позовних вимог. Судом встановлено, що в інтересах позивача [PERSON] , подано позов\~ законним представником [PERSON] (мамою) щодо стягнення з відповідача завдану її дитині моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, що є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації. Згідно довідки від 24.06.2024р. позивач разом з матір`ю зареєстровані в м.Івано-Франківську, як внутрішньо переміщені особи. Згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 19.01.2024р. №67 [PERSON] , [INFO] яка на підставі довідки від 04.08.2022р. є а обліку як ВПО. надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Законний представник доводила, що її дочка (позивач) із своє сімє`ю проживала в селищі Талаківка Маріупольського району Донецької області, де батьки мали житловий будинок (документи на право власності до справи не надано), великий сад, проживали всі разом: батьки, позивач та ще дві сестри. Ще з 2014 року, коли позивач ходила в перший клас, почалися обстріли населенного пункту Талаківка, в якому проживали, тому придбали восени 2021р. квартиру в м.Бердянську, планували переїзд туди у 2022р.. А у лютому 2022року коли розпочалася повномасштабна війна, на четвертий день окупували м.Бердянськ, деякі родичі залишилися в м.Маріуполі, з ними пропав звязок, що також приносило значний стрес та хвилювання. Під час окупації м.Бердянська протягом місяця діти, в т.ч. позивач, не могли вийти на вулицю, в місті\~ постійно були постріли російських військових, багато чутної техніки танки, літаки, які наганяли страх, батьки (мама і тато позивача) переховувались, щоб знайти пальне для виїзду, знайти їжу, чергували вночі по черзі. Вікторія шкільного віку, взагалі не проходила навчальний процес. Тільки 24.03.2022р. змогли виїхати з міста Бердянськ, де через пропускні пункти був у позивача переляк та хвилювання в т.ч. за батька (його змусили російські військові роздягатися, незензурно кричали), по дорозі бачили страшні картини, небезпечні дороги, зруйновані будівлі та автломобілі, однак змогли протягом 24 годин переїхати у Полтавську область м.Кременчук. Після переїзду, позивач пішла у\~ м.Кременчук в школі, щоб завершити навчальний рік 8-го класу, проте також відчували всі неспокій через часті прильоти від країни агрессора і через попадання та вибух в ТЦ «Амстор», який бачила сімя на власні очі, змушені знову були переїхати до м.Івано-Франківська. Протягом цього періоду був сильний стрес у позивача, як дитини, снились кошмари, часто плакала, зверталась за допомогою до психолога. Законний представник вважає, що її дитині завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання, пережиті через протиправні дії відповідача, тому змушена звернутись до суду за захистом прав в інтересах дитини. Судом зазначає, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".\~ З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 та «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які затверджені Верховною Радою України, на всій території України запроваджено воєнний стан. Згідно ч. 5 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Частиною 9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Так, суд бере до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань рф, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. окупації міста Бердянськ, де проживала позивач з батьками. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За нормами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором. Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно ст.ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Обґрунтовуючи завдану позивачу\~ відповідачем моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, законний представник позивача доводила, що через власний душевний невгамовний дитячий біль, безперервні страждання в позивача через постійний переїзд, втрату місця останнього проживання та необхідних речей, втрату зв`язку з іншими членами родини, друзями, що стали джерелом негативних емоцій і переживань, позивач була позбавлена можливості вести звичний для неї спосіб життя та навчальний процес, суд приходить до висновку наявність підстави для часткового задоволення її вимог у сумі 2000000грн., у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації, на користь позивача як громадянки України, в інтересах якої діє законний представник та виходячи із засад розумності, за вказаних позивачем обставин. При цьому, вимоги які ставить позивач у сумі 5 млн.грн., не є співмірними до наявних доказів та доводів щодо завдання такої моральної шкоди. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення частково. На підставі викладеного ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст. ст. 23, 1167 ЦК України та

Outcome: partial