Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

30 вересня 2025 року, [PERSON] , яка діє в інтересах як законний представник малолітнього сина [PERSON] , звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. Заяву обґрунтовує наступним. Заявниця, [INFO] , яка діє як законний представник малолітнього сина [PERSON] ,\~ у період з 2009 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] . У період спільного проживання, у заявниці народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, серія [NUMBER] від 02 лютого 2016 року. У серпні 2022 року, [PERSON] був змушений виїхати до міста Єнакієве Донецької області, де знаходилася його приватна квартира. Повернутися на територію, підконтрольну органам державної влади України він не зміг, оскільки місто Єнакієве Донецької області віднесене до населених пунктів, у яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження у зв`язку із чим, виникли труднощі з поверненням на підконтрольну територію України. У червні 2025 року, заявниця дізналася, що [PERSON] помер. Інформацію про його смерть заявниця отримала від сина померлого чоловіка від першого шлюбу, який продовжує проживати на території Донецької області, що перебуває під окупацією та направив її копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18 червня 2025 року, виданого місцевими органами, які функціонують поза межами правового поля України. Отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, оскільки зареєструвати факт смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану України неможливо. Єдиним шляхом його отримання та захисту прав заявниці є звернення до суду. За таких обставин, посилаючись на приписи ст. 293, 315-318 ЦПК України, заявниця просила встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який народився у місті Єнакієве Донецької області, громадянина України, який помер [INFO] в місті Єнакієве Донецької області, у віці 55 років. 30 вересня 2025 року судом відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 30 вересня 2025 року, до канцелярії суду заявницею подано заяву про приєднання до матеріалів справи фото з місця поховання [PERSON] . 01 жовтня 2025 року, заявниця у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 30 вересня 2025 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність, заяву підтримала. 01 жовтня 2025 року у судове засідання представник заінтересованої особи Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги Заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. Заявниця, яка діє як законний представник малолітнього сина [PERSON] ,\~ у період з 2009 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] . У період спільного проживання, у заявниці народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, серія [NUMBER] від 02 лютого 2016 року. [INFO] , в місті Єнакієве Донецької області, [PERSON] помер. Після його смерті було отримано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 18 червня 2025 року. [PERSON] було поховано, що підтверджується фото з місця поховання. Таким чином, надані заявницею докази, у своїй сукупності підтверджують вказані нею обставини. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у відповідних справах, у тому числі - проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні приписів ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.317 ЦПК України. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що мають юридичне значення. Відповідно до положень п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ст.7 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вказані норми матеріального та процесуального права України відповідають нормам міжнародного гуманітарного права у сфері захисту прав громадян. Заяву про встановлення факту смерті необхідно задовольнити, оскільки її вимоги обґрунтовані, не спростовані та підтверджені належним і допустимими доказами. Встановлення даного факту необхідно заявниці для реєстрації факту смерті [PERSON] органом державної реєстрації актів цивільного стану України та для отримання свідоцтва про смерть. На підставі викладеного та

Outcome: approved