Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] направив до суду вищевказану позовну заяву мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] у м. Маріуполі Донецької області померла сестра [PERSON] [PERSON] , [INFO] , після смерті якої залишилась квартира за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] за законом, а [PERSON] чоловіком і опікуном [PERSON] . Зазначає, що через військове повномасштабне вторгнення рф на територію України та окупацію м. Маріуполя факт смерті [PERSON] стало можливо зареєструвати лише 13 квітня 2023 року у Святошинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у справі №759/6153/23. 22 травня 2023 року [PERSON] звернулась до нотаріуса щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , однак нотаріусом у листах їй було повідомлено про пропуск нею строку для прийняття спадщини та необхідність звернутись до суду, а також відсутність інформації щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON] у спадковому реєстрі. 17 квітня 2024 року [PERSON] в інтересах [PERSON] подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлої [PERSON] , але отримав відмову у зв`язку з відсутністю документів необхідних для вчинення нотаріальної дії та неможливістю через тимчасову окупацію виготовити їх дублікат. На підставі викладеного представник позивача звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом набуття права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що залишилася після смерті її сестри - [PERSON] , яка померла [INFO] . Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська (Новокодацький районний суд міста Дніпра). Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 01 серпня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про зупинення розгляду справи до залучення у справу правонаступників позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 27 травня 2025 року поновлено провадження у цивільній справі з призначенням підготовчого судового засідання та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коніченко Н.М. належним чином завірену копію спадкової справи №8/2024 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 16 липня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра залучено Шелякіна В.В. в якості правонаступника позивача [PERSON] у цивільній справі. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02 вересня 2025 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] сформував у системі «Електронний суд» заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Представник відповідача Бастрига С.М. сформував у системі «Електронний суд» заяву в якій просив провести розгляд справи за відсутності їх представника та прийняти рішення за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у справі №759/6153/23, яке набрало законної сили 11 травня 2023 року, встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України, місце смерті: [ADDRESS] , дата смерті [INFO] (а. с. 8-11). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту вищевказаного рішення суду вбачається, що судом було встановлено, що заявниця [PERSON] є сестрою [PERSON] . В матеріалах справи наявне свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] , повторно запис поновлено Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 13 квітня 2023 року, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 6 (а. с. 16). Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року у справі №759/2458/24, яке набрало законної сили 27 березня 2024 року, було встановлено опіку над недієздатною [PERSON] , [INFO] , та призначено її опікуном [PERSON] , [INFO] , для захисту її прав та законних інтересів (а. с. 12-14). Як вбачається судом з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №380267528, яка сформована 27 травня 2024 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 17 січня 2005 року за [PERSON] на підставі свідоцтва на право на спадщину № 1-6916 від 25 грудня 2004 року, яке видано четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою (а. с. 17). Також судом встановлено, що постановою №9/02-31 від 17 квітня 2024 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коніченко Н.М. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , з підстав того, що спадкоємцем не надано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (а. с. 23-24). Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що зроблено відповідний актовий запис №10489 (а. с. 52). Матеріалами справи підтверджено, що 17 вересня 1976 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданим у м. Жданові Будинком одруження Донецької області, про що зроблено запис №3257, а після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 87). Відповідно до матеріалів наданої на виконання ухвали Новокодацького районного суду міста Дніпра від 27 травня 2025 року копії спадкової справи №8/2024 року, відкритої після смерті [PERSON] , яка була відкрита на підставі заяви про прийняття спадщини від 31 липня 2024 року [PERSON] (а. с. 81). Згідно з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №77829695 від 31 липня 2024 року спадкова справа з номером у Спадковому реєстрі 72774561 та номером у нотаріуса 8/2024 заведена і зберігається у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коніченко Н.М. (а. с. 85). Положеннями статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Згідно із ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1220, 1222, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із ст. ст. 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. У постанові від 01 вересня 2021 року у справі №720/2683/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти (трансмітент), право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців-трансмісарів (спадкова трансмісія). Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0-13 від 16 травня 2013 року відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє на цей час. Згідно із п. 7 ст. 1-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Так, з 24 лютого 2022 року, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25 квітня 2022 року, з 25 квітня 2022 року Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією. На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району, в тому числі м. Маріуполь. Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Судом з матеріалів справи було встановлено, що [PERSON] є рідною сестрою та спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та прийняла спадщину за [PERSON] шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою. Крім того, судом під час розгляду справи не було встановлено існування інших спадкоємців за законом або заповітом після померлої [PERSON] . Після смерті дружини [PERSON] [PERSON] , остання не встигла оформити своє право на нерухоме майно-квартиру в порядку спадкування, тому право на прийняття належної їй спадщини в порядку ч. 1 ст. 1276 ЦК України перейшло до позивача, як до спадкоємця першої черги за законом, в порядку спадкової трансмісії, який прийняв спадщину за [PERSON] шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою. Крім того, обставин, які б вказували, що на спірне нерухоме майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в ході судового розгляду не встановлено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за законом, а обраний спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, відтак позов є обґрунтованим, а позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню у повному обсязі. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначив, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір не підлягає стягненню.

Outcome: approved