Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

До Приморського районного суд у м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за розпискою, у якій позивач просить стягнути з [PERSON] 4100,00 доларів США, що станом на 24.12.2024 еквівалентно 172163,10 гривень та 3790,00 євро, що станом на 24.12.2024 еквівалентно 164416,07 гривень, отримані за розпискою на користь [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.09.2024 для виконання особистого зобов`язання з купівлі автомобіля [PERSON] передав [PERSON] готівку у розмірі 4100,00 доларів США та 400 євро, про що була написана розписка про отримання коштів. 04.10.2024 додатково було передано [PERSON] 3400 євро готівкою, про що є відповідний запис в розписці. Відповідач повідомив позивач, що машина буде протягом тижня в Україні. В подальшому [PERSON] повернув позивачу 10 євро. 26.11.2024 на адресу [PERSON] надійшло приватне звернення від [PERSON] , де повторно підтверджується отримання відповідачем коштів для покупки машини, станом на 03.12.2024 [PERSON] фактично свого зобов`язання не виконав, домовленість з поставки транспортного засобу не виконана, [PERSON] ухиляється від виконання свого зобов`язання перед [PERSON] та повернення коштів. 06.12.2024 позивач просив повернути кошти не пізніше 5 днів з дня отримання відповіді. 24.12.2024 відповідь була повернуту відправнику. 19.12.2024 відповідь на приватне звернення була направлена додатково на інші відомі адреси відповідача. Наявність у позивача оригіналу боргової розписки свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано. Оскільки відповідач уникає виконання зобов`язання з купівлі авто чи повернення коштів, позивач вимушений звернутись до суду. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Приморського районного суду м. Одеси Чорнусі Ю.В. Ухвалою суду від 20.02.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 13.03.2025. 28.02.2025 до суду від представника позивача надійшов оригінал розписки від 04.10.2024. У судове засідання 13.03.2025 учасники справи не з`явились, причини неявки суду не повідомили, у заяві від 28.02.2025 представник позивача просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, відповідач заяви та клопотання не подавав. Розгляд справи відкладено на 13.05.2025. У судове засідання 13.05.2025, 05.08.2025, учасники справи не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі [PERSON] . Від відповідача заяви та клопотання не надходили. У судове засідання 23.09.2025 з`явився представник позивача Заїченко О.Є., відповідач у судове засідання не з`явився, заяви та клопотання не подавав, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. На підставі ч. 1 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України 23.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав проголошення судового рішення до 03.10.2025. Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та надавши оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України). Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦК України). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України). За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість його одностороннього розірвання. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Згідно з ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Судом встановлено, що 30.09.2024 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 4100,00 доларів США та 400 євро в рахунок виконання цивільно-правового зобов`язання щодо купівлі, доставки та розмитнення транспортного засобу, а саме Opel Zafira 2014-2016 2.0 diezel. Вказана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою від 30.09.2024. 04.10.2024 відповідач додаткового отримав 3400,00 євро для купівлі авто для організації доставки, про що вчинив відповідний напис у розписці, виданій позивачу 30.09.2024. У листі від 22.11.2024, отриманому позивачем від відповідача, [PERSON] зазначив про отримання від позивача 30.09.2024 коштів у розмірі 4100,00 доларів США та 400 євро, а також 04.10.2024 3390,00 євро з метою виконання домовленості про поставку транспортного засобу з Європи. Також у зазначеному листі [PERSON] повідомив, що поверне гроші або організує доставку автомобіля згідно домовленостей. 06.12.2024 [PERSON] у відповідь направив лист [PERSON] за адресою абонемента скринька 5, м. Одеса. У листі [PERSON] повідомив, що станом на 03.01.2024 зобов`язання з поставки автомобіля не виконані, у зв`язку з чим позивач просить повернути в п`ятиденний строк з дня отримання відповіді кошти в розмірі 4100,00 доларів США та 3800,00 євро. Факт відправки зазначеного листа 06.12.2024 підтверджується описом вкладення до цінного листа по поштовою накладною № 6502800366795. Відправлення повернулось відправнику за терміном зберігання. Вказаний лист також був направлений позивачем відповідачу 19.12.2024 на адреси: [ADDRESS] ; [ADDRESS] та [ADDRESS] . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Проте суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню». Дослідивши обставини справи та наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що виниклі між сторонами правовідносини не є позикою, тому суд не приймає доводи позивача та посилання на правові позиції, що стосуються отримання грошових коштів у позику. Із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що між сторонами виникли правовідносини зобов`язального характеру, які за своїми змістом відповідають договору доручення, згідно якого відповідач зобов`язався за замовленням позивача здійснити купівлю, доставку з Європи та розмитнення транспортного засобу. Докази погодження сторонами строку виконання зобов`язання суду не надані. Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Згідно ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного. Отже, припинення договору доручення можливе в односторонньому порядку, в тому числі, шляхом односторонньої відмови довірителя або повіреного від договору. Лист позивача від 19.12.2025, направлений на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, суд вважає відмовою [PERSON] від договору доручення, укладеного з [PERSON] . Відповідач правом на подання відзиву не скористався, доказів виконання договору доручення суду не надав, а також не надав доказів повернення позивачу коштів, отриманих ним для виконання доручення з купівлі, доставки та розмитнення транспортного засобу. Як визначено у статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. довірителя або повіреного від договору Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Верховний Суд у постанові від 09.11.2022 у справі № 754/13893/19, провадження № 61-737св22 зазначив: «у пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20).» Враховуючи, що позивач відмовився від договору доручення і в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припинився, відповідач зобов`язання за договором не виконав, грошові кошти, отримані відповідачем від позивача для купівлі, доставки та розмитнення транспортного засобу, після припинення договору утримуються відповідачем безпідставно та підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України. Отже, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16 сформульовано такий правовий висновок: «формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права». Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] , визначивши розмір заборгованості, який підлягає стягненню, у грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю II групи. Згідно п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014№ 10«Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 3368,03 гривень.

Outcome: approved