Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2002 року № 2002-152 житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , вона є власницею вказаного нерухомого майна. Вказаний договір був укладений на Ізмаїльській Універсальній біржі «Витязь», право власності на вказаний будинок не зареєстроване. Сторони досягли всіх суттєвих умов та виконали договір у повному обсязі. Враховуючи викладене, позивачка просить суд визнати договір купівлі-продажу № 2002-152 житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , укладений на Ізмаїльській Універсальній біржі «Витязь» 18.01.2002 року між [PERSON] та [PERSON] , дійсним, та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , а також, визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1191 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташований по [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду сповіщена належним чином. Представник позивачки - адвокат Красільнікова М.С. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, сповіщений про дату, час та місце судового розгляду належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не надав, відзив на позовні вимоги не надав, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивачки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу №2002-152 від 18.01.2002 року, а саме, житлового будинку (незакінченого будівництвом процент готовності 51) [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , власницею вказаного будинку стала [PERSON] , що підтверджується довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» від 29.05.2025 року № 712 (а.с.12). Всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна №2002-152 від 18.01.2002 року сторонами виконані в повному обсязі, а саме, відповідно до п. 6 договору будинок проданий за 26 465 грн., які отримані продавцями до підписання договору. На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований. Договір купівлі продажу нерухомого майна №2002-152 від 18.01.2002 року, посвідчений Одеською товарною біржею, право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ», про що свідчить реєстраційний напис (а.с.11). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.09.2025 року №445482112 право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстровано. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року. Згідно ст.ст. 128, 224, 227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону або договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до роз`яснень, даних в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.78 р., із змінами від 25.05.98 р. «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» угоди купівлі-продажу (зокрема при придбанні на біржових торгах) житлового будинку (квартири) або його (її) частини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. На час укладення зазначеного договору діяла ст.15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року №121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1. д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». Відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (18.01.2002 року), - договір купівлі- продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на житловий будинок, що відчужується. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, проте одна зі сторін ухиляється від нотаріального його посвідчення, суд може визнати цей договір дійсним. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не потрібне. При укладенні договору всі вимоги, передбачені ст.15 Закону України «Про товарні біржі», між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України (в редакції станом на 15.12.2003 року та в редакції станом на 19.08.2005 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Разом з тим, статтею 377 ЦК України, в редакції, станом на день укладення договору купівлі-продажу, визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація 18.01.2002 року за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , здійснена відповідно до діючого на той час законодавства. З огляду на вищевказане та враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, суд визнає вищевказаний договір дійсним. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності.

Outcome: approved