Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Договір довічного утримання (догляду) від 14.04.2025 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лісняк О.Г. Позивач мотивує свої вимоги тим, що він є спадкоємцем [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , за заповітом від 18.09.2024 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловою В.М., реєстровий номер № 551, на підставі якого відкрито спадкову справу. Однак в подальшому [PERSON] 14.04.2025 року укладено з відповідачем [PERSON] . Договір довічного утримання (догляду) щодо квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Позивач вважає, що укладений Договір довічного утримання (догляду) від 14.04.2025 року є недійсним, оскільки вчинений [PERSON] під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, передавши відповідачу у власність квартиру вартістю 1 776 700,00 грн. взамін здійснення догляду та витрат на суму 1 000,00 грн. на лікування та 3 000,00 грн. на харчування на місяць, що є вкарай неспівмірними та невигідними умовами. Разом з тим, відповідачем не виконано жодної умови оспорюваного Договору, а згідно п. 2.3 Договору утримання [PERSON] стверджувала, що квартира не є предметом спадкового договору, в той час, коли на підставі заяви позивача відкрито спадкову справу, тому наявні підстави для визнання такого Договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лісняк Олена Георгіївна, про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним. Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву, а третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лісняк О.Г.- письмових пояснень на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.2020 року [PERSON] , [INFO] , є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 48,0 кв.м., житлова площа 19,1 кв.м. (а.с. 7). 18.09.2024 року [PERSON] , [INFO] , складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловою В.М., реєстровий номер № 551, яким спадкодавець на випадок своєї смерті заповіла квартиру [ADDRESS] [PERSON] . (а.с. 5, 6) Відповідно до ч. 1 ст. 749 Цивільного кодексу України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. 14.04.2025 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено з Договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лісняк О.Г., реєстровий номер № 252, за яким відчужував передала набувачу у власність належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,0 кв.м., житлова площа 19,1 кв.м., взамін чого набувач зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах відповідно до цього Договору. (а.с. 7-10, 11) Відповідно до п. 1.3 Договору, сторони оцінюють відчужувану квартиру в 1 776 700,00 грн.. Зазначена вартість нерухомого майна відповідає волевиявленню кожного з учасників цього Договору, є остаточною та змінам після його укладення не підлягає. Згідно п. 3.2 Договору, утримання та догляд відчужувача з боку набувача повинно відбуватись у вигляді на прохання відчужувача надання побутових послуг, а саме: прання постільної білизни, прибирання квартири - один раз на тиждень; витрат на придбання для відчужувача лікарських засобів на підставі виданих лікарями рецептів та на його лікування до 1 000,00 грн. на місяць; на прохання відчужвача забезпечення його продуктами харчування шляхом організації їх доставки за місцем проживання відчужувача та оплати їх вартості - один раз на тиждень; матеріального забезпечення відчужувача один раз на місяць в сумі 3 000,00 грн.; забезпечення надання відчужувану медичної допомоги вдома та/або амбулаторно; приготування їжі - не рідше трьох раз на тиждень. За даними свідоцтва про смерть, виданого Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 28.07.2025 року, актовий запис № 482, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 89 років. (а.с. 12) Відповідно до статі 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 Цивільного кодексу України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 748 Цивільного кодексу України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 Цивільного кодексу України). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК Цивільного кодексу України). Так, в ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Згідно з положеннями частини першої статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становить вимога позивача, як потенційного спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] , про визнання недійсним Договору довічного утримання (догляду), посвідченого 14.04.2025 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лісняк О.Г., реєстровий номер № 252, з підстав укладенння такого договору на вкрай не вигідних для відчужувача умовах та під впливом тяжких життєвих обставин. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно роз`яснень, наведених у в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору довічного утримання (догляду) від 14.04.2025 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лісняк О.Г., реєстровий номер № 252, - оскільки судом встановлено, що волевиявлення [PERSON] щодо відчуження квартири [ADDRESS] було вільним. Тобто, відчужувач [PERSON] як власник квартири скористалась своїм правом володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю та уклала договір довічного утримання, передавши квартиру у власність [PERSON] , яка взамін зобов`язалася здійснювати утримання [PERSON] , тобто остання зберігала за собою право довічного проживання у квартирі, отримала грошову допомогу на лікування, харчування та набула право на отримання довічного щомісячного грошового утримання. Вказані обставини свідчать про те, що оспорюваний договір довічного утримання не можна вважати таким, що укладений на вкрай невигідних для [PERSON] умовах. При цьому, доводи позивача про те, що передбачена договором сума щомісячного грошового забезпечення в сумі 1 000,00 грн. та 3 000,00 грн., тоді як вартість квартири становила 1 776 700,00 грн., не вказують на те, що оспорюваний правочин укладено на вкрай невигідних для [PERSON] умовах, оскільки цей вид договору за своєю правовою природою не є таким, що безпосередньо пов`язаний з вартістю квартири. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/21068/14-ц, від 13 листопада 2020 року у справі № 537/4882/17, від 11 липня 2022 року у справі № 483/977/19, від 25 грудня 2024 року справі № 569/6125/22. Крім того, суд зауважує позивачу, що заповіт та спадковий договір не є тотожними поняттями, та наявність заповіту не позбавляє спадкодавця права на укладення договору довічного утримання. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави пред`явлених позову), можливості порушення прав позивача та їх захисту в обраний спосіб; чи існує у зазначених осіб обґрунтований цивільний інтерес до об`єкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи позивача, - суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним досліджуваного Договору довічного утримання (догляду), положення якого відповідають законодавчо визначеним засадам вчинення правочинів, за відсутності факту порушення прав позивача за наслідками укладення спірного Договору довічного утримання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лісняк Олена Георгіївна, про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним, є необґрунтованим та не підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed