Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 19.04.2008 року вона з відповідачем перебували в шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського райсуду м.Києва від 31.05.2021 року. Від шлюбу вони мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Як зазначає позивач, відповідач свої обов`язки щодо утримання дітей не виконував, тому вона звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів. Постановою Київського апеляційного суду від 31.08.2022 року по справі №754/8429/21 було змінено рішення Деснянського районного суду м.Києва і визначено до стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі по 4000,00 грн. на кожного. В межах виконавчого провадження № [NUMBER] з виконання вказаного рішення відповідач сплачував аліменти в розмірі за своїм власним бажанням, з листопада 2022 року по березень 2023 року сплачував у визначеному судом розмірі - по 4000,00 грн. на дитину. Однак на даний час існує заборгованість в розмірі 186 322,48 грн. Посилаючись на викладені обставини та положення ст.196 СК України, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей у розмірі 186 322, 48 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.09.2045 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 16.12.2024 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] , в якій вона зазначила про погашення відповідачем суми заборгованості по аліментам. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.07.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлився належним чином, правом на подання відзиву не скористались. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Деснянському відділі державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебуває зведене виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 754/8429/21 від 06.10.2022 року, виданого Деснянським районним судом м.Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4000,00 грн., щомісячно, починаючи з 10.06.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, та з примусового виконання виконавчого листа № 754/8429/21 від 06.10.2022 року, виданого Деснянським районним судом м.Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4000,00 грн., щомісячно, починаючи з 10.06.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Благовісним В.М. 26.08.2024 року, станом на 01.08.2024 року відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів в загальному розмірі 186 322,48 грн. внаслідок несвоєчасної та неповної сплати аліментів, починаючи з 10.06.2020 року. З матеріалів справи також вбачається, що 11.12.2024 року відповідачем здійснено погашення заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 180 000,00 грн. Відповідно до листів Деснянського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 13.12.2024 року, станом на 13.12.2024 року відповідач заборгованості зі сплати аліментів не має. Позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, посилаючись на положення ст.196 СК України. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду з огляду на наступне. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках,що регламентовано ч. 1 ст. 13 ЦПК України Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Відповідно до частини другої статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України). Згідно ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але неї більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України. "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив. Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі№ 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бутисплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Як вбачається з матеріалів справи, а також визнано та не оспорено самими сторонами, відповідач знав та не міг не знати про свій обов`язок сплати аліментів та такий обов`язок періодично виконував, однак сплачував аліментні платежі нерегулярно та не у вказаних у судовому рішенні розмірах, наслідком чого стало виникнення заборгованості. Також, суми сплати аліментів та періоди їх сплати, вказані у розрахунку державного виконавця, не оспорювалися сторонами, а надані відповідачем квитанції про сплату аліментів враховані у вказаному розрахунку заборгованості. Більш того, відповідачем погашено всю суму заборгованості по аліментам після відкриття провадження у даній справі, що свідчить про визнання ним вказаної суми. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з вищенаведеного, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Належних та достатніх доказів на підтвердження відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, з розрахунку щомісячної суми необхідної до сплати, про яку відповідач знав, матеріали справи не містять. Зважаючи на вказане слід констатувати, що відповідачем вини у неналежному виконанні рішення суду та виникненні згаданої заборгованості не спростовано, жодних доказів поважності причин виникнення заборгованості не наведено та не представлено. Погашення заборгованості зі сплати аліментів після пред`явлення даного позову до суду не звільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасну сплату аліментів за попередній період. Таким чином, оскільки відповідач мав перед позивачем заборгованість зі сплати аліментів за період з 10.06.2020 року по 01.08.2024 року станом на час подання позову у розмірі 186 322,48 грн., то суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати останніх за вказаний період, однак не більше суми заборгованості, про що йдеться у ст. 196 СК України. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню неустойка, нарахована за вказаний період у розмірі 186 322,48 грн., що становить 100 відсотків заборгованості за аліментами за спірний період. Згідно частини першої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку задоволення позовних вимогта стягує з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 186 322,48 грн. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved