Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який зареєстрований 18 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області, відповідний актовий запис №\~3. Вказаний шлюб розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 5 листопада 2024 року. Під час перебування у шлюбі сторонами набуто наступне житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстроване на ім`я відповідача. У сторін є неповнолітні діти, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та знаходяться на повному її утриманні, участі у вихованні та утриманні дітей відповідач не бере та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не сплачує аліменти на їх утримання. З посиланням на частину 3 статті 70 СК України просить збільшити частку позивача та поділити спільне майно між сторонами наступним чином: позивачу: 2/3 у праві власності на житловий будинок загальною площею 144,2 кв. м, житловою площею 62,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2379427046103, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2/3 у праві власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: 4610300000:07:010:0083, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 867418846103, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідачу: 1/3 у праві власності на житловий будинок загальною площею 144,2 кв. м, житловою площею 62.4 кв, м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2379427046103, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/3 у праві власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: 4610300000:07:010:0083, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 867418846103, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 7172,67 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2025 року вказана позовна заява (справа №\~438/890/25) передана судді Бориславського міського суду Львівської області Дудар О.В. Ухвалою суду від 17 червня 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 24 червня 2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 438/890/25. Розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 8 липня 2025 року. Ухвалою суду від 1 липня 2025 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Камінської М.І. про участь позивача та його представника у судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «https://vkz.court.gov.ua/». Ухвалою суду від 14 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі №\~438/890/25 та призначено її до судового розгляду по суті на 2 вересня 2025 року. Клопотання представника позивача адвоката Камінської М. І. задоволено. Встановити додатковий строк для подання доказів у справі до 1 жовтня 2025 року. Судове засідання 2 вересня та 23 вересня 2025 року не відбулось у зв`язку з неявкою сторін. Розгляд справи призначено на 2 жовтня 2025 року. 16 вересня 2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» заяву про долучення до матеріалів справи наступних доказів: засвідченої належним чином копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] ; засвідченої належним чином копії рішення суду від 29 квітня 2025 року іноземної держави щодо опіки та порядку виховання дітей; засвідченої належним чином копія рішення суду від 3 червня 2025 року іноземної держави щодо опіки та порядку виховання дітей; засвідченої належним чином копії довідок про розмір заборгованості зі сплати аліментів. У судові засідання 2, 23 вересня та 2 жовтня 2025 року, будучи повідомленим належним чином, у тому числі шляхом розміщення на сайті Судової влади України оголошення про виклик [PERSON] у судові засідання у справі №\~438/890/25, призначені на 2, 23 вересня та 2 жовтня 2025 року, та роз`яснено наслідки неявки у судове засідання особи, що викликається. Відзиву чи клопотань від відповідача до суду не надходило. Конверти з рекомендованими повідомленнями та судовими повістками з повідомленням про судові засідання 2 та 23 вересня, 2 жовтня 2025 року, направлені зареєстровану адресу місця проживання відповідача повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 18 березня 2021 року у справі №\~443/3142/24, постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №\~800/547/17) є достатніми для того, щоб вважати повідомлення належним. Представник позивача адвокат Камінська М.І. просила розглядати справу за відсутності відповідача. Враховуючи положення частини 1 статті 223 ЦПК України та думку представника позивача, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів.\~ Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що заочним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 5 листопада 2024 року у справі №\~438/1721/24 Розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 18 січня 20214 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області, актовий запис №\~03. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії № [NUMBER] , виданого 18 жовтня 2017 року Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстицію у Львівській області, та дочку [PERSON] , [INFO] , підтверджується копією свідоцтва про народження серії № [NUMBER] , виданого 19 червня 2014 року Бориславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 червня 2025року № 432089601, та інформацією отриманою судом на підтвердження достовірності вказаного доказу, від 30 вересня 2025 року №\~1835108, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок загальною площею 144,2 кв. м, житловою площею 62,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2379427046103, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; та на земельна ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: 4610300000:07:010:0083, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 867418846103, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Датою реєстрації вказаного житлового будинку є 8 червня 2021 року, а земельної ділянки 4 березня 2016 року. Звертаючись до суду з даним позивач наголошувала, що неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , проживають разом з нею та знаходяться на її повному утриманні, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків , не сплачує аліменти, участі у вихованні та утриманні дітей відповідач не бере. Зокрема, в межах виконавчого провадження на майно відповідача накладений арешт. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.\~Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частиною 2 статті 372 ЦК передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки майно, вказане у позові набуте під перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому вони є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають відповідному розподілу. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не свідчить, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі №\~462/518/18 (провадження №\~61-13422св19). Відповідно до\~положень статті\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України). Доводи [PERSON] щодо збільшення її частки при поділі спільного майна, з урахуванням положень статті 72 СК України та досліджених судом доказів не є підставою для відступлення від презумпції рівності часток подружжя. Наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів на утримання дітей, не є підставою для збільшення частки у спільному майні подружжя, оскільки посилання позивача на те, що у межах виконавчого провадження зі стягнення заборгованості з аліментів на майно відповідача накладено арешт, що на її думку, підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є необґрунтованим, оскільки дані відомості підтверджують факт накладення арешту на майно, проте доказів за яким саме виконавчими провадженням накладався такий арешт позивачем не надано. Щодо наданих представником позивача наступних доказів: засвідченої належним чином копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] ; засвідченої належним чином копії рішення суду від 29 квітня 2025 року іноземної держави щодо опіки та порядку виховання дітей; засвідченої належним чином копія рішення суду від 3 червня 2025 року іноземної держави щодо опіки та порядку виховання дітей; засвідченої належним чином копії довідок про розмір заборгованості зі сплати аліментів, слід зазначити наступне. У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 22 грудня 2003 року для України набула чинності Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (далі Гаазька Конвенція). Статтею 1 Гаазької Конвенції передбачено, що її умови поширюються на офіційні документи, які були видані на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими документами визнаються: 1) документи, що походять від прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був виданий (ст.3 Конвенції). При цьому апостиль повинен відповідати вимогам Доповнення до Конвенції. Відповідно до статті 2 Гаазької Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документів, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Стаття 3 Гаазької Конвенції визначає, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції. З 11 січня 2024 року в Канаді набула чинності Гаазька Конвенція. Отже, оскільки Канада є учасником Гаазької Конвенції, її офіційні документи не потребують консульської легалізації, а достатнім є лише проставлення апостилю. Судом встановлено, що представником позивача надано копії рішення Суду провінції Альберти, зокрема остаточний наказ про опіку та порядок виховання дитини та остаточний змінений наказ про опіку та порядок виховання дитини, їх переклад; переклад довідок про розмір заборгованості зі сплати аліментів, виданий Міністерством юстиції Альберти (копії чи оригінали довідок не надано), засвідчена копія свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, вказані копії документів не містять апостиля компетентного органу держави, а тому не є належними та допустимими доказами обставин, на які посилається позивач. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено існування обставин, які б могли бути підставою для відступу від рівності часток подружжя, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок загальною площею 144,2 кв. м, житловою площею 62,4 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; та на 1/2 у праві власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: 4610300000:07:010:0083, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 867418846103, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та припинення права спільної сумісної власності сторін на вказане майно.

Outcome: partial