Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

09.09.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, у якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] , а саме квартирою [ADDRESS] , для вільного користування майном. В обґрунтування позову вказує, що на підставі Договору купівлі-продажу від 31.07.2007 року він є власником 44/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме квартири [ADDRESS] , житловою площею 17,6 кв.м, загальною площею 44 кв.м, погріб Б. На даний час у вказаній квартирі зареєстровані позивач, його колишня дружина [PERSON] , їх син [PERSON] , [INFO] та інші особи, які є відповідачами по справі: [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі по справі [PERSON] разом із сином [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі з березня 2023 року, а відповідач [PERSON] починаючи з червня 2022 року. Відповідачі за комунальні послуги не сплачують, жодним чином не беруть участь у видатках на оплату житлово-комунальних послуг, в будинку відсутні будь-які речі, що належать відповідачам. На даний час, позивач змушений власними силами та за власні кошти нести витрати на утримання даного будинку, добровільно не надають згоди на зняття з реєстрації, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином. Представник третьої особи, Кушнір С. в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву в якій просив проводити розгляд справи за відсутності їх представника. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 10-15 год. 06.10.2025, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, 06.10.2025 Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області постановлено ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи, оскільки існує сукупність умов, передбачених нормами ч.1 ст. 280 ЦПК України. Як вбачається із матеріалів справи, а саме з Договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі 31.07.2007року №3779 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., [PERSON] є власником 44/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме квартири [ADDRESS] , житловою площею 17,6 кв.м, загальною площею 44 кв.м, погріб Б (а.с. 7-8). Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі №215/682/25 від 19.03.2025 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розрівання шлюбу, шлюб розіврано (а.с. 12-13). З довідок від 16.09.2025 Центру адміністративних послуг «Віза», та довідки № 14 від 19.09.2025, виданої ТОВ «Нова Ком», вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та інші особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 31, 33, 35, 37, 10). Згідно акту, який підписаний мешканцями будинків [ADDRESS] , та [ADDRESS] , та завірений вуличним комітетом №2 Виконавчого комітету Тернівської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської обл., відповідач [PERSON] разом із сином [PERSON] , [INFO] та [PERSON] з березня 2023 року, а відповідач [PERSON] з червня 2022 року по теперішній час не проживають у квартирі [ADDRESS] (а.с. 11). Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі 31.07.2007року №3779 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., позивач [PERSON] є власником 44/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме квартири [ADDRESS] (а.с. 7-8). Також судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON] , [INFO] , колишня дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та інші особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 31, 33, 35, 37, 10). За правилами ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). При цьому суд враховує, що позивач просить визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив вправо користування квартирою, та вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Разом з тим, за нормами ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з акту, який підписаний мешканцями будинків [ADDRESS] , та [ADDRESS] , та завірений вуличним комітетом №2 Виконавчого комітету Тернівської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської обл., відповідач [PERSON] разом із сином [PERSON] , [INFO] та [PERSON] з березня 2023 року, а відповідач [PERSON] з червня 2022 року по теперішній час не проживають у квартирі [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-п (провадження № 61 -30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Таким чином, наявність реєстрації відповідачів у квартирі, позивачу [PERSON] безумовно створює перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, визначених ч.1 ст. 319 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України. Оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі більше двох років без поважних причин, не утримують квартиру та не сплачують за надані комунальні послуги, їх реєстрація перешкоджає позивачу розпоряджатися майном, тому він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд вважає необхідним позов задовольнити, та усунути перешкоди в праві користування квартирою визнавши [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право квартирою [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 64, 65, 71, 72 ЖК України, ст. 23, 317, 319 ЦК України,

Outcome: approved