Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.09.2023 року між відповідачкою та ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 7114984, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 6 000 грн., строком на 360 днів на картку № [NUMBER] . Відповідачка не здійснювала оплату тіла кредиту та процентів згідно графіку платежів у період з 28.09.2023 року по 26.05.2024 року. 27.05.2024 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» уклали Договір факторингу № 27.05/24-Ф, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до відповідача. Враховуючи те, що на момент укладання договору факторингу № 27.05/24-Ф від 27.05.20224 року, строк дії договору № 7114984 про надання споживчого кредиту від 28.09.2023 року не сплив, позивачем нараховано проценти за 119 календарних днів (27.05.2024 року-22.09.2024 року) в межах строку договору в сумі 14 208,60грн. Також позивачем вказано, що рішенням 3251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено назву товариства на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал». Станом на 02.06.2025 року заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 6 000грн.- тіло кредиту, 10 984,80 грн.- проценти нараховані первісним кредитором та 14 208, 60грн. - проценти нараховані позивачем за 119 календарних днів. Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідачки поклавши на неї судові витрати у виді сплаченої суми судового збору 2422,40 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 10 000грн. 20 червня 2025 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми штрафів, пені, відсотків та юридичних витрат, визнати переуступку боргу не дійсною без належного повідомлення, та стягнути лише тіло кредиту в сумі 6000 грн. В обґрунтування заперечень проти позову відповідачка зазначає, що у зв`язку із запровадженням в України воєнного стану, вона з березня 2024 року перебуває за кордоном, втратила дохід та не мала можливості здійснювати платежі. Будь-яких повідомлень чи вимог вона не отримувала. Зазначає, що позивачем нараховані відсотки в розмірі 1,99 на день, що перевищує дозволену Законом України «Про споживче кредитування» максимальну ставку 1 %. Первісний кредитор передав право вимоги позивачу, при цьому в порушення ст. 516 ЦК України відповідного повідомлення вона не отримувала. Також вважає, що стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10 000грн. є надмірним з огляду на характер спору та її майновий стан. 23.06.2025 року представником позивача подана відповідь на відзив, в якій він наголошує на правомірності заявлених вимог позивача, просить розглянути справу без його участі. 25.06.2025 року відповідачкою надані додаткові пояснення та долучена судова практика, що обґрунтовує її заперечення проти позовних вимог позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що 28.09.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою [PERSON] був укладений електронний договір № 7114984 про надання споживчого кредиту, який підписаний останньою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «С6843». Так, згідно з умовами кредитного договору та Додатку № 1 до нього сума кредиту - 6 000,00 грн., строк кредиту - 360 днів, дата останнього платежу по кредиту - 22.09.2024 року, року, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4. договору (пункти 1.2. - 1.5. Договору). У відповідності до п. 2.1. договору кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки споживача № [NUMBER] . Відповідно до паспорта споживчого кредиту, підписаного шляхом накладання електронного підпису одноразовим ідентифікатором «С6843», відповідачка підтвердила, що отримала інформацію про умовами кредитування та орієнтовну вартість кредиту, виходячи з обраних нею умов кредитування. Договір про надання споживчого кредиту від 28.09.2023 року № 7114984, додаток № 1 до договору та паспорт споживчого кредиту відповідачкою [PERSON] підписано електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором «С6843». ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою [PERSON] виконало та надало останній кредит в сумі 6 000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів за допомогою платіжного провайдера на її платіжну картку № [NUMBER] , що підтверджується довідкою, витребуваною судом з АТ КБ «Приватбанк» від 30.08.2025 року № 20.1.0.0.0/7-250822/48452-БТ за клопотанням позивача. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зазначений вище електронний кредитний договір укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором С6843, що узгоджується з вимогами законодавства та умовами договору зокрема п.10. Без здійснення всіх цих дій договір між [PERSON] та ТОВ «Авентус України» не був би укладений. Встановлено, що відповідачка через особистий кабінет на веб-сайті первісних кредиторів подала заявки на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе та підтвердила умови отримання кредиту, після чого первісні кредитори надіслали відповідачу за допомогою засобів зв`язку на зазначений нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використала, як підтвердження підписання кредитного договору. Уклавши вказаний договір на надання споживчого кредиту на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорі. Відповідно до договору факторингу від 27.05.2024 року № 27.05/24-Ф, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (фактор), клієнт відступив фактору право грошової вимоги за кредитним договором № 7114984, боржником за яким є відповідачка. При цьому, 27.07.2024 року ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідачку про відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту шляхом направлення листа на адресу електронної пошти відповідачки valentina101076@gmail.com, яка була зазначена нею при укладенні кредитного договору. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 27.05.2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором 28.09.2023 року № 7114984 в сумі 16 984,80 грн., з яких: 6 000,00 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту (тіло кредиту) та 10 984,80 грн. - проценти за користування кредитом. Рішенням №251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року змінено найменування ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», про що 10.12.2024 року внесено зміни до Реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. На думку суду, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до [PERSON] за зазначеним вище кредитом, а саме Договір факторингу № 27.05/24-Ф, витяг з реєстру боржників від 27.05.2024 року та відомості про направлення повідомлення відповідачки про зміну кредитора у зобов`язані. Отже, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», як новий кредитор, набуло право вимоги до [PERSON] за укладеним кредитним договором у відповідних сумах. Відповідачка не виконала свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 28.09.2023 року № 7114984, внаслідок чого станом на 26.05.2024 року (на момент відступлення права вимоги) за нею утворилась заборгованість в сумі 16 984,80 грн., з яких: 6 000,00 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту (тіло кредиту) та 10 984,80 грн. - проценти за користування кредитом. Крім того, позивачем ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» також нараховано проценти за 119 календарних днів за період з 27.05.224 року по 22.09.2024 року в межах строку кредитного договору в сумі 14 208,60 грн., виходячи з обрахунку: 6 000,00 грн.*1,99 % *119 календарних днів. Зазначені обставини підтверджуються договором про надання споживчого кредиту від 28.09.2023 року № 7114984, таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, договором факторингу від 27.05.2024 року № 27.05/24-Ф та розрахунком заборгованості. За таких обставин з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню за договором про надання споживчого кредиту від 28.09.2023 року № 7114984 заборгованість за основною сумою боргу в розмірі 6 000,00 грн., проценти, нараховані первісним кредитором в розмірі 10 984,80 грн., проценти, нараховані позивачем в розмірі 14 208,60 грн., а всього 31 193,40 грн. При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідачки з приводу того, що позивачем нараховані заборгованість зі сплати відсотків за стандартною процентною ставкою 1,99% за кожен день користування кредитом з порушенням вимог ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», яка передбачає, що процентна ставка не має перевищувати 1%, оскільки дана норма набрала чинності лише 24.12.2023 року, тобто вже після укладення кредитного договору № 7114984 від 28.09.2023 року, отже , в даному випадку, в силу вимог ч.2 ст. 5 ЦК України, слід керуватись нормами, які були чинні на момент саме укладання договору (станом на час укладання договору граничний розмір стандартної процентної ставки за кожен день користування кредитом Законом України «Про споживче кредитування» встановлено не було). Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1-4статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року; від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18; від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи, об`єм позовної заяви, а також те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки даний спір є незначної складності, суд вважає, що зазначені витрати адвокатом є суттєво завищеними. У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved