Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Співак В.А. звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина. Так, [PERSON] за життя мав у власності квартиру по [ADDRESS] . Крім позивача спадкоємцем майна померлого є брат позивача [PERSON] , [INFO] . Брат позивача відмовився від прийняття спадщини за законом на користь позивача. 07.11.2024 позивачу при зверненні до нотаріальної контори за для оформленням спадщини після смерті свого батька, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру в цілій частці, оскільки відповідно до документів вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто набувалась у період перебування спадкодавця у зареєстрованому шлюбі. При цьому, квартира була придбана батьком позивача одноосібно, за власні кошти, відповідачка не приймала участі в придбанні квартири та не несла витрати по її утриманню, оскільки на той час вже не проживала разом з [PERSON] . У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати за ним право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . За клопотанням позивача було витребувано від нотаріальної контори спадкову справу, заведену після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Позивач та його представник у останнє судове засідання не з`явилися, надали суду письмову заяву, в якій просить судове засідання провести за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, клопотань чи заяв до суду від неї не надходило, запитами до Реєстру Криворізької міської територіальної громади та Єдиного державного демографічного реєстру не вдалося встановити жодного місце реєстрації [PERSON] . Треті особи у судове не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] , помер [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Довгинцівському та Саксаганському районах у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження виданого Дзержинським відділом РАЦС серії [NUMBER] , актовий запис №878. Таким чином, досліджені документи дають можливість встановити, що [PERSON] є сином [PERSON] , а отже є спадкоємцем першої черги після його смерті. 07.11.2024, позивач для реалізації свого спадкового права, звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мариненко В.А. із заявою про оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, але отримав від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що із поданих документів і відповідно до інформації, отриманої шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, спадкова квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (колишнього подружжя) оскільки набувалась у період перебування спадкодавця у зареєстрованому шлюбі, а також у зв`язку із наявністю у спадкодавця того з подружжя (колишнього подружжя), яка має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. Вирішуючи питання про можливість визнання за позивачем права власності в порядку спадкування в цілому на квартиру за адресою: [ADDRESS] , суд повинен встановити чи можна вважати зазначене нерухоме майно спільною сумісною власністю батьків позивача. Так, до матеріалів справи додано копію договора купівлі-продажу квартири від 04.10.1996, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І., реєстровий номер 7503, згідно з яким [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №34597356 від 22.06.2012 квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, частка 1/1. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.1980 року. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Так, рішенням Довгинцівського районного суду Кривого Рогу від 21.05.1999 у справі №2-851/99 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15.11.1980 року Дзержинським відділом РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис №1295, було розірвано. Разом із цим, даним судовим рішенням було встановлено, що шлюбно-родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені ще у 1992 році. [PERSON] особисто подавала заяву про розірвання шлюбу з мотивів того, що сторони тривалий час не проживають разом, мають різні нові родини і вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною від інших відносин. За правилами ч. 4, 5\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в період 1996-1997 років в будинок, де вона проживала по [ADDRESS] , заїхали нові мешканці, чоловік з двома синами. З дітьми вона товаришувала, їх мати пішла від них, ще у дитинстві, жодну іншу жінку, яка б з ними проживала чи регулярно навідувала, свідок ніколи не бачила. На питання суду позивач пояснив, що гроші, за які було придбано квартиру на [ADDRESS] , батько отримав від продажу бабусиного житла та додав власні заощадження. Відповідно до ч.6 ст. 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що в ході судового розгляду було встановлено та доведено, що фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені у 1992 році (даний факт було встановлено рішенням суду у справі №2-851/99 від 21.05.1999), тобто до придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , у 1996 році. Тому, зазначене майно можна вважати особистою приватною віласністю [PERSON] , та воно може бути в цілому включено до складу спадкового майна. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України\~передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено ч. 2\~ст. 1223 ЦК України\~у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на зазначені обставини, саме позивач [PERSON] , на теперішній час є спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] . Згідно з витребуваною спадковою справою №03/2024, розпочатої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що вона була заведена на підставі заяви [PERSON] . Заповідів за життя спадкодавець не складав. [PERSON] , який також є сином померлого [PERSON] , подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивача. Враховуючи зазначене, окрім позивача більше не встановлено інших осіб, які б зверталися для оформлення спадщини після смерті [PERSON] . З урахуванням вказаного суд вважає, що наданими позивачем доказами підтверджується набуття за життя [PERSON] , померлим [INFO] , прав на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим, позивач [PERSON] , як його син, отримав право на спадкування за законом, тому позовна заява підлягає задоволенню. Питання щодо стягнення судового збору з відповідача позивачем не заявлено.

Outcome: approved