Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

У березні 2025 року від імені та в інтересах [PERSON] , адвокат Кишеня В.С. звернувся до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин та спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті. Метою звернення до суду є встановлення факту постійного спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для оформлення права на спадщину, тобто встановлення факту проживання заявника з батьком на момент його смерті. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07.04.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні, з витребуванням у приватного нотаріуса Сергеєвої А.В. належним чином завіреної копії спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 19.05.2025 до Дарницького районного суду м. Києва від приватного нотаріуса Сергеєвої А.В. надійшла копія спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про місце і час судового засідання повідомлений належним чином, клопотань до суду не подавав. У судовому засіданні 06.08.2025 представник заявника з`явився, заяву про виклик свідків, яку було додано до заяви про відкриття справи після смерті [PERSON] підтримав, через що судом було оголошено перерву для виклику свідків. 30.09.2025 у судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що із заявником знайома з дитинства, оскільки їх батьки були знайомі між собою. Знала дуже добре покійного брата [PERSON] (брат [PERSON] ), він був незрячий, за ним доглядала мати. Працювали на ділянці, сини багато допомагали батьку. Заявник постійно проживав на ділянці. Років 20 вже немає матері. [PERSON] за батьком дуже доглядав та займався похованням батька. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що знала сім`ю заявника, характеризувала їх як хороших та доброзичливих людей. Батько [PERSON] був інвалідом першої групи, у зв`язку з чим його діти постійно йому допомагали в підсобному господарству. Мати [PERSON] померла років двадцять назад, а брат [PERSON] - [PERSON] загинув у аварії. Заявник залишився сам і проживає з дружиною з другого шлюбу. Заслухавши представника, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 22.04.1953. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 13.03.2008, виданим Виконкомом Малоснітинської сільської ради Фастівського району Київської області. У документах було вчинено помилку при перекладі прізвища з російської мови, замість " [PERSON] " в документах заявника було зазначено прізвище " [PERSON] ", зокрема і у свідоцтві про народження. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що [PERSON] є сином [PERSON] .. [PERSON] заповів все належне йому майно [PERSON] відповідно до заповіту від 29.07.2000 року. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом у [PERSON] судом не встановлено. Оскільки син проживав з батьком, то вважав, що прийняв спадщину автоматично. Факт спільного проживання та ведення спільного господарства батька з сином підтверджується також довідкою Малоснітинської сільської ради № 347 від 13.03.2008. Водночас постановою приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Сергеєвої A.B. від 01.02.2025 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що [PERSON] пропущено строк, встановлений для прийняття спадщини». Судом встановлено, що заявник спільно проживав з померлим, вони разом вели домашнє господарство у будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] не був зареєстрований за адресою місця проживання, а отже у заявника не було можливості встановити факт його проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦІІК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до роз`яснень, викладених в інформаційному листі Верховного Суду України від 19.06.2013 року щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в графі «Встановлення факту родинних відносин між фізичними особами» факт родинних відносин між фізичними особами (п.1 ч. 1 ст.256 ЦПК в старій редакції) встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 2 п. 2 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1ст. 1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. При цьому, згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та інший вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 року № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Верховний Суд у справі № 404/2163/16-ц від 04.07.2018 виклав свою позицію, згідно якої відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, вказавши, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною 3 статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл.10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Згідно зі п.1 ч.1ст.315ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт постійного проживання заявника [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на день його смерті [INFO] , знайшов своє підтвердження у досліджених матеріалах справи, а саме копії довідки Малоснітинської сільської ради № 347 від 13.03.2008, показах свідків [PERSON] , [PERSON] . Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Враховуючи вищевикладене, а також, що встановлення факту постійного проживання заявника зі спадкодавцем породжує юридичні наслідки, а саме його підтвердження необхідне заявнику для реалізації права на спадщину, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення і встановлення зазначеного факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, суд вважає за необхідне дану заяву задовольнити та встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , померлого [INFO] , на час відкриття спадщини. Також під час розгляду справи встановлено факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а саме те, що [PERSON] був батьком [PERSON] . Зокрема, зазначений факт підтверджують досліджені в судовому засіданні свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , батьком якого записаний [PERSON] , заповіт від 29.07.2000, яким [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] , покази свідків [PERSON] , [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved