Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

До Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом звернулася Ліплявська сільська рада Черкаської області в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Ліплявської сільської ради про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що до Ліплявської сільської ради в березні 2025 року надійшло усне повідомлення від [PERSON] , [INFO] , мешканця с. Келеберда Черкаської області а його рідної тітки [PERSON] , мешканки м. Переяслав Київської області про факт залишення неповнолітнього [PERSON] без батьківського піклування. Перевіркою проведеною працівниками виконавчого комітету Ліплявської сільської ради як органом опіки та піклування встановлено, що [PERSON] зареєстрований в селі Келеберда Черкаської області та навчається у ВСП "Маслівський аграрний фаховий коледж ім. П.Х. Гаркового БНАУ" ІІ рівня акредитації. В характеристиці за місцем навчання зазначено, що [PERSON] характеризується позитивно, батько не приймає участі у навчанні та вихованні дитини. Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , але протягом тривалого часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання свого сина. У зв`язку зі смертю ( [INFO] ) матері дитини, [PERSON] залишається без батьківського піклування. Більше ніж одинадцять років батько не проживав та не спілкувався із сином, не брав участі у його вихованні та утриманні. Рішенням Канівського міськрайонного суду від 15.06.2011 у справі № 496/11 з відповідача на користь [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 24.11.2011 і до досягнення дитиною повноліття. Через зміну місця роботи 25.03.2013 виконавче провадження було закінчено в зв`язку з направленням матеріалів виконавчого провадження за належністю до іншого відділу ДВС. З 25.03.2013 по даний час з [PERSON] аліменти з місця роботи не утримують, відповідач не зміг підтвердити доказами регулярної та повної сплати аліментів на сина з 2013 року по даний час. Вказані обставини підтверджує рідна тітка [PERSON] - [PERSON] , яка звернулась до Ліплявської сільської ради як до органу опіки і піклування із заявою, якою погоджується стати піклувальником свого племінника [PERSON] . Питання щодо стану виконання батьківських обов`язків громадянином [PERSON] розглядалося на засідання комісії з питань захисту прав дитини 26.05.2025, на яке з`явився відповідач та пояснив, що він із сином практично ніколи разом не проживав, при житті матері [PERSON] він сплачував аліменти, після смерті матері в березні 2025 не має можливості взяти до себе сина, оскільки має іншу родину та двох малолітніх дочок, тому просить позбавити його батьківських прав. Враховуючи вище зазначені обставини, 26.05.2025 комісія у складі представників виконавчого комітету Ліплявської сільської ради, служби у справах дітей Ліплявської сільської ради прийняла рішення про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] , свідомо нехтуючи своїми обов`язками, не забезпечує повноцінне харчування, медичний огляд, лікування свого неповнолітнього сина, не забезпечує отримання ним якісної освіти без поважних причин. Сім`я батька виявляється особливо непридатною для [PERSON] , а також у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У зв`язку з викладеним позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просив їх задовольнити, пояснив, що з часу смерті матері [PERSON] залишився без батьківського піклування. Батько з сином ніколи не проживав і не спілкувався. Відповідач сина не виховує та не утримує. Родинні зв`язки між ними існують лише на папері. Статус дитини, позбавленої батьківського піклування, допоможе [PERSON] отримати більш сприятливе середовище і бути більш захищеним. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він має іншу родину та не має змоги забрати сина до себе. Із сином довгий час не спілкувалися та не бачилися. Коли почув, що померла мати [PERSON] , поїхав в навчальний заклад, щоб підтримати сина, бо вважав, що він потребує батька. Після смерті матері дитини їздив навчальний заклад два рази, хотів налагодити стосунки з сином, але син відмовився з ним спілкуватися. Аліменти на сина він сплачував постійно. Після 2013 року перейшов на іншу роботу, але на роботі попросив, щоб з нього самостійно вираховували аліменти на утримання сина. Аліменти на сина сплачував до самої смерті матері дитини, також передавав кошти колишній дружині, коли бачив її на вулиці. Після смерті матері [PERSON] він намагався надавати кошти сину, але він не хоче від нього нічого брати. Також він намагався в органі опіки та піклування дізнатися, яким чином він може сплачувати аліменти, проте йому пояснили, що наразі немає стягувача, а тому він не зможе сплачувати аліменти. Пояснив, що раніше проживав сім`єю разом з сином та матір`ю [PERSON] і її батьками. Проте через негаразди його вигнали із будинку та сказали, що він там не потрібний. Він намагався налагодити стосунки, проте це йому не вдалося. Пізніше він одружився і наразі проживає разом із дружиною та двома її дітьми. Крім [PERSON] рідних дітей більше немає. Він працює, алкогольні напої та наркотичні засоби не вживає, намагався налагодити зв`язок з дитиною, проте після відмови сина спілкуватися, у службі у справах дітей та в навчальному закладі йому сказали, що необхідно написати відмову від сина, оскільки так буде краще дитині та змусили написати таку заяву. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснила, що після смерті матері дитини, [PERSON] приїжджав разом з тіткою до служби у справах дітей, де [PERSON] було роз`яснено, що потрібно спілкуватись з батьком. Оскільки дитина була налаштована з батьком не спілкуватися, а його тітка згодна взяти піклування над племінником, яка дітей не має, має належні умови, було прийнято рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та в подальшому передати [PERSON] на піклування його тітці. Думка дитини письмово не з`ясовувалась. Представник третьої особи просить позов задовольнити. В судовому засіданні в присутності педагога ВСП «Маслівський аграрний фаховий коледж ім. Гаркавого Білоцерківського національного аграрного університету» [PERSON] було заслухано думку дитини [PERSON] , [INFO] . Дитина висловила свою думку та була вислухана судом щодо участі її батька у його житті. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Суд встановив, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.09.2009 (а.с.5). Як вбачається із інформації про виконавче провадження № [NUMBER] рішенням Канівського міськрайонного суду від 15.06.2011 у справі № 496/11 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 24.11.2011 і до досягнення дитиною повноліття. 25.03.2013 виконавче провадження було закінчено та направлено за належністю до іншого відділу ДВС, оскільки боржник працює в ТОВ «Ергопак» м. Боярка Київської області. На 25.03.2013 борг відсутній (а.с.16-17). Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 17.03.2025 [PERSON] померла [INFO] (а.с.13). Відповідно до довідки № 97 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої Келебердянським старостинським округом Ліплявської сільської ради Черкаської області 20.03.2025 [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] . Разом з ним зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Відповідно до довідок ВСП «Маслівський аграрний фаховий коледж ім. Гаркавого Білоцерківського національного аграрного університету» № 256 та № 257 від 25.03.2025 [PERSON] , [INFO] навчається у ВСП «Маслівський аграрний фаховий коледж ім. Гаркавого Білоцерківського національного аграрного університету» з 02.09.2004 на денній формі навчання та отримує академічну стипендію (а.с.8,9). Згідно із характеристикою та психолого-педагогічною характеристикою від 23.05.2025, виданими ВСП «Маслівський аграрний фаховий коледж ім. Гаркавого Білоцерківського національного аграрного університету» [PERSON] , [INFO] , зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований та порядний студент, має оцінки переважно достатнього та високого рівня. [INFO] у [PERSON] померла мама. 08.05.2025 до освітнього закладу вперше завітав батько дитини [PERSON] з вимоги надати реквізити картки сина, бачити дитину не хотів. 15.05.2025 батько знову з`явився до коледжу з вимогою побачитись з сином. Під час зустрічі батько повідомив про те, що не може забрати його жити до себе. За період навчання в коледжі батько участі в навчанні та вихованні дитини не брав та його особистим життям не цікавився. Зустріч з батьком негативно вплинула на психологічний стан дитини (а.с. 10-12) Згідно з Протоколом № 2 засідання комісії захисту прав дитини служби у справах дітей Ліплявської сільської ради Черкаської області від 26.05.2025, розглянуто повідомлення від неповнолітнього [PERSON] та його тітки [PERSON] про залишення дитини без батьківського піклування. Дитина тимчасово влаштовано в сім`ю діда [PERSON] . Батько понад 11 років не проживав з дитиною, участі у вихованні та утриманні не брав, не виявляв батьківської уваги та турботи, не виявляє бажання брати дитину на виховання та спільне проживання до себе. Дитина навчається у ВСП «Маслівський аграрний фаховий коледж ім. Гаркавого Білоцерківського національного аграрного університету». Згідно з характеристикою батько участі у навчанні та вихованні сина не приймав, батьківські збори не відвідував (а.с.21). Відповідно до висновку органу та піклування Ліплявської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ліплявської сільської ради Черкаської області від 26.05.2025 №55, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO], стосовно сина [PERSON] , [INFO], що відповідає інтересам дитини (а.с.18-20). Згідно зі ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим та злісним нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, складних житлових умов тощо. Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька стосовно сина батьківських прав. Відсутні також докази злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини, оскільки відповідач повідомив про відсутність боргів зі сплати аліментів, які він сплачував до смерті матері дитини. Також в судовому засіданні відповідач повідомив, що намагався і після смерті матері дитини платити аліменти на картку сина, але реквізити картки йому не надали, а син відмовляється приймати матеріальну допомогу від нього. Представники служби у справах дітей повідомили про неможливість сплати аліментів, оскільки стягував померла. Надані відповідачем пояснення підтверджуються також характеристиками з місця навчання дитини - ВСП «Маслівський аграрний фаховий коледж ім. Гаркавого Білоцерківського національного аграрного університету». Факт утримання дитини відповідачем до дня смерті матері дитини позивачем та службою у справах дітей не перевірявся. При збиранні доказів щодо участі відповідача в утриманні свого сина, позивач обмежився лише отриманням інформації про виконавче провадження № [NUMBER] під час перебування виконавчого листа на виконанні у Канівському міськрайонному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області до часу його передачі на виконання до іншого ДВС 25.03.2013. Факт утримання відповідачем дитини протягом наступного періоду органом опіки і піклування не перевірявся, докази ухилення відповідача від виконання цього обов`язку після 25.03.2013 відсутні. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо ухилення відповідача від утримання свого сина не доведені належними, допустимими доказами, які б поза розумним сумнівом підтверджували злісне ухилення батька від обов`язку утримання своєї дитини. Водночас суд зазначає, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання їй належного утримання. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові 23.04.2020 у справі № 420/1075/17. Відповідно до ч.1-4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України « Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Європейський суд з прав людини у справі «Вишняков проти України» (Заява № 25612/12) від 24.07. 2018 ( 34-37) вказав, що право взаємного спілкування одного з батьків та дитини становить основоположний елемент «сімейного життя» у розумінні статті 8 Конвенції (див., серед інших джерел, рішення у справі «К. і Т. проти Фінляндії» [ВП] (K. and T. v. Finland) [GC], заява № 25702/94, пункт 151, ЄСПЛ 2001-VII). Основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади. Додатково можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній «повазі» до сімейного життя. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства, у тому числі між іншими зацікавленими третіми особами та з урахуванням свободи розсуду держави. Суд уже неодноразово встановлював, що у пов`язаних з питаннями опіки справах інтереси дітей мають надзвичайне значення. Найкращим інтересам дитини має приділятись першочергова увага і вони, у залежності від свого характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків (див. рішення у справі «Оноді проти Угорщини» (Onodi v. Hungary), заява № 38647/09, пункт 30, від 30.05. 2017 з подальшими посиланнями). У справах щодо здійснення одним із батьків прав на спілкування стаття 8 Конвенції передбачає батьківське право на вжиття заходів з метою возз`єднання зі своєю дитиною та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню настільки, наскільки інтереси дитини передбачають, що має бути зроблено все для збереження особистих стосунків, і, за необхідності, «відновлення» сім`ї; обов`язок держави полягає не у досягненні результату, а у вжитті заходів (див. рішення у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 74, від 10.01.2017 з подальшими посиланнями). Адекватність вжитих заходів має оцінюватись оперативністю їхнього виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, хто з нею не проживає; не можна виключати застосування санкцій у випадку неправомірної поведінки того з батьків, з яким проживають діти (див. рішення у справах «Пріцция проти Угорщини» (Prizzia v. Hungary), заява № 20255/12, пункти 36 та 37, від 11.06.2013, з подальшими посиланнями; а також «Феррарі проти Румунії» (Ferrari v. Romania), заява № 1714/10, пункт 49, від 28.04.2015). Представник позивача на підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, разом з дитиною не проживає та ухиляється від його виховання. Проте в матеріалах справи відсутні докази те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також відсутні докази, що орган опіки і піклування сприяв у збереженні (відновленні) родинного та психологічного зв`язку між дитиною та батьком, хоча з матеріалів справи та пояснень учасників вбачається, що відповідач намагався відновити стосунки із дитиною. Проживання батька окремо від дитини не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Крім того, з матеріалів справи, під час з`ясування думки дитини та допиту свідка вбачається, що дитина проживає в гуртожитку освітнього навчального закладу, оскільки навчається на денній формі навчання. На вихідних приїздить до діда, буває у тітки, в подальшому місце його проживання буде таким же. На думку суду та з огляду на встановлені обставини, позбавлення відповідача батьківських прав лише з підстави його проживання в даний час та неповнолітнього сина у різних місцях не є визначальним фактором, який свідчить про необхідність позбавляти батька батьківських прав. Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні, натомість поведінка батька, який намагався підтримати сина та налагодити із ним зв`язок, надати матеріальну допомогу, не свідчать про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано. У постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. У постанові від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/2. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 13.03.2019 в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24.04.2019 у справі № 300/908/17. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваногозаконуі процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006, Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (рішення у справі "Мак Майкл проти Сполученого Королівства" від 24.02.1995, п. 86, 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (справи "Кутцнер проти Німеччини", п. 65, та "Зоммерфельд проти Німеччини", п. 66). Суд також акцентує увагу на тому, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа "Ньяоре проти Франції", п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини ( справа"Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" п. 148). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа "Хазе проти Німеччини", п. 99). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" від 26.10.2006, п. 72 і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" від 21.06.2007). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа "К. А. проти Фінляндії", п. 92). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (справи "Шульц проти Польщі" від 08.01.2002; "Реммо і Узункая проти Німеччини" від 20.03.2007 та "Полашек проти Чеської Республіки" N 31885/05, від 08.01.2007). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Також Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Ілля Ляпін проти Росії від 30.06.2020). Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оцінюючи надані суду докази, суд встановив, що місце реєстрації неповнолітнього [PERSON] в [ADDRESS] . Під час навчання він проживає у гуртожитку навчального закладу. В поданих позивачем доказах також зазначено, що батько [PERSON] не бере участі у його вихованні, утриманні та з ним не проживає протягом 11 років. Водночас позивачем не зазначено та не доведено, що позбавлення батька батьківських прав щодо [PERSON] саме в той час, коли дитина вже втратила матір, сприятиме якнайкращим інтересам дитини. Позивач не надав доказів, що органом опіки і піклування здійснювалися будь-які заходи щодо воз`єднання сім`ї, надання батьку та сину психологічного, методичного та соціального супроводу з метою збереження (відновлення) їх родинних зв`язків, і такі заходи не мали результатів. Як вбачається із протоколу засіданні комісії із захисту прав дитини служби у справах дітей Ліплявської сільської ради Черкаської області ні дитина ні батько на комісію не запрошувалися, з ними не проводилася соціальна робота. При складенні висновку орган опіки і піклування обмежився формальною оцінкою характеристики з освітнього закладу за місцем навчання [PERSON] , та послався на слова неповнолітнього [PERSON] та його тітки, хоча дитина та його родичі на засіданні комісії були відсутні. Саме на підставі цих доказів, Орган опіки і піклування зробив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітнього сина. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. В той же час, суд вважає, що висновок органу опіки і піклування Ліплявської сільської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Виходячи з вище вказаного висновку, він є однобічним, ґрунтується лише на факті проживання батька та сина в різних місцях, характеристиках з місця навчання неповнолітньої дитини, при цьому мотиви доцільності позбавлення батька батьківських прав щодо дитини, нічим іншим не обгрунтовані. При цьому перед складенням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не встановлювалися умови його проживання, наявність чи відсутність обставин, що впливають на виконання ним батьківських обов`язків щодо дитини, їхнє спілкування, умови, причини та мета позбавлення батька батьківських прав. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з батьком не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому. Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство щодо неї чи вчиняв інші подібні дії. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Обставини неможливості у відповідача на даний час забрати сина в місце свого проживання, про які він заявляв, органом опіки і піклування не перевірялися, причини цього не з`ясовувалися. Водночас як суд зазначав вище, різні місця проживання батька та дитини не є визначальним фактором для позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому суд враховує, що під час вирішення питання доцільності та підстав позбавлення батька батьківських прав можливість передачі батьком дитини на виховання іншим фізичним чи юридичним особам, передбачена ст. 151 СК України взагалі не розглядалася. Проте, зважаючи на вік дитини та його усталені соціальні зв`язки, прив`язаність до місця свого постійного перебування, таке рішення сприяло б як збереженню стабільного психоемоційному стану, гармонійного стабільного розвитку дитини так і збереженню його родинних зв`язків. Заява відповідача про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої дитини не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідача, в яких він відмовляється від батьківських прав щодо неповнолітньої дитини та визнає позов про позбавлення його батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Вказана заява не є також підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.А відтак повинні мати місце законні підстави для задоволення позову. Подібні висновки наведені і в постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22. Водночас у судовому засіданні встановлено, що відповідач бажав налагодити зв`язок із сином, надати йому свою підтримку, матеріальну допомогти, проте через відмову сина та переконання представників навчального закладу і служби у справах дітей, змушений був написати таку заяву. Суд вважає, що відсутність соціального супроводу та здійснення не ілюзорних заходів щодо збереження сімейних зв`язків дитини із батьком, який не є неблагонадійним, зумовлює передчасність питання позбавлення батьківських прав відповідача. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його злісне ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Представником не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, при цьому доказів того, що до останнього застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що він притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано. Згідно з ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, в даному випадку суд не може ухвалити рішення опираючись також на думку неповнолітньої дитини, оскільки матеріали справи інших доказів свідомого умисного систематичного нехтування відповідачем своїми обов`язками по відношенню до сина не містять. Під час розгляду справи не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про нагальну необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та відповідно розрив сімейних зв`язків між дитиною та батьком. Врахувавши конкретні обставини справи, інтереси дитини, суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав батька не призведе до безумовного покращення життя неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. З огляду на викладене, суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав. З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин, не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком органу опіки та піклування ліплявської сільської ради Черкаської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд враховує і те, що як зазначено ЄСПЛ у рішенні від 18.12. 2008 у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено. При цьому,суд вважає необхідним, попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання й утримання сина [PERSON] , [INFO] Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивач як орган опіки і піклування на підставі п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, витрати зі сплати судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed