Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 27 лютого 2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Янчишин В.Й. звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. про: 1) визнання недійсним договору дарування, серія та номер: 1365, виданий 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Лілією Володимирівною, Тернопільський міський нотаріальний округ, Тернопільська область; 2) скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 75557798 від 15 жовтня 2024 року, виданого приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Лілією Володимирівною, Тернопільський міський нотаріальний округ, Тернопільська область (том 1, а.с.\~1 8). В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] адвокат Янчишин В.Й. зазначив, що у січні 2020 року [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом (справа №\~607/81/20) до ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.\~Івано-Франківськ), ДП «Сетам», ТОВ «Коменерго Тернопіль 3», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав. Свої позовні вимоги обґрунтував наступним: 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у розмірі частки кожному. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2018 року у цивільній справі №\~607/14899/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя затверджено мирову угоду, відповідно до якої в порядку грошової компенсації різниці вартості часток виділеного майна, [PERSON] зобов`язується до 03 липня 2019 року добровільно сплатити [PERSON] кошти в сумі 8\~628 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 244\~000 грн. Адвокат посилається на те, що 10 липня 2019 року старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №\~59499183 із приводу виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду №\~607/14899/18 від 03 жовтня 2018 року щодо компенсації різниці у вартості часток виділеного [PERSON] майна. 21 серпня 2019 року старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі ТМВ ДВС ГУЮ в Тернопільській області) винесено постанову про арешт майна [PERSON] , відповідно до якої описано та накладено арешт на частини квартири [ADDRESS] , яка належить боржнику [PERSON] і 22 серпня 2019 року винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності, яким складено висновок, відповідно до якого вартість майна частини спірної трикімнатної квартири складає 230\~525 грн. 17 грудня 2019 року ДП «Сетам» проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, що належало боржнику [PERSON] , а саме: частини трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ціною продажу 230\~525 грн. Відповідно до протоколу проведення електронних торгів №\~454113 переможцем торгів визнано [PERSON] Старшим державним виконавцем ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області 26 грудня 2019 року складено акт про проведені електронні торги, у якому зазначено, що відповідно до протоколу про проведені електронні торги ДП «Сетам» №\~454113 від 17 грудня 2019 року по лоту №\~392289 переможцем визнано учасника [PERSON] з ціною продажу 230\~525 грн. Згодом приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. 27 грудня 2019 року на підставі акту старшого державного виконавця про проведені електронні торги [PERSON] видано свідоцтво про належність на праві власності майна, що складається з частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка раніше належала [PERSON] та яка продана [PERSON] за 230\~525 грн. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2019 року №\~195248127, [PERSON] належить частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва, виданого зазначеним приватним нотаріусом 27 грудня 2019 року. У свою чергу, [PERSON] зазначає, що лише у грудні 2019 року він дізнався від державного виконавця ТМВ ДВС ГУЮ в Тернопільській області, що вищезазначена квартира приватизована, і що йому належить на праві спільної часткової власності даної квартири, на яку було накладено арешт і яку в подальшому реалізовано [PERSON] на електронних торгах. Позивач стверджує, що із заявою про приватизацію житла він не звертався, а тому, підпис на заяві від 14 березня 2018 року про передачу вищезазначеної квартири у приватну власність, є підробленим і йому не належить. Крім того, підпис у заяві про приватизацію квартири від імені [PERSON] засвідчений службовою особою ТОВ «Коменерго Тернопіль 3», яка, на його думку, вчинила службове підроблення, за що має нести кримінальну відповідальність, оскільки [PERSON] даної заяви не підписував та при її посвідченні посадовою особою присутній не був. Тому, [PERSON] вважає, що приватизація спірної квартири, у якій він постійно проживав, відбулась без його згоди, тобто, із порушенням вимог статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25\~березня 2020 року було задоволено заяву про забезпечення позову та заборонено вчиняти дії щодо відчуження спірної квартири, загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021\~року (справа №\~607/81/20), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду 15 квітня 2022 року, визнано недійсним розпорядження органу приватизації за №\~47542 від 21 травня 2018 року, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (однієї четвертої) частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , результати яких оформлено протоколом №\~454113 щодо проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота: 392289. Припинено речове право спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08\~червня 2023 року (справа №\~607/10563/22), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 08 травня 2024\~року, вселено [PERSON] до квартири [ADDRESS] . У ході судового розгляду справи №\~607/10563/22 встановлено, що 03 травня 2023 року [PERSON] подала до суду першої інстанції витяг з будинкової книги, який вказує на те, що 20\~квітня 2023 року (під час розгляду цієї справи судом першої інстанції) позивача [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Верховний Суд у справі №\~607/10563/22 дійшов висновку, що на момент звернення з позовом до суду [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі, а [PERSON] на момент звернення із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання не була власником квартири, в силу чинного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року (справа №\~607/81/20), а тому не могла звертатись із такою заявою. Представник позивача у позовній заяві звертає увагу, що 11 травня 2023 року позивач звернувся із заявою про скасування запису Державного реєстру прав, посилаючись на рішення суду у справі №\~607/81/20, проте 22 травня 2023 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Легінь О.М. винесла рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №\~67695172, оскільки наявні обставини, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, а саме: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. 01 червня 2023 року [PERSON] звернувся до відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради з заявою щодо надання йому всіх документів, на підставі яких його було знято з реєстрації місця проживання. 13\~червня 2023 року відділ реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради надало відповідь №\~977/28-03, долучивши свідоцтво від 27 грудня 2019 року, видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., зареєстровано в реєстрі за №\~1607, в якому вказано, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з частки трикімнатною квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке раніше належало [PERSON] та придбане останньою за 230\~525 грн. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №\~335691980 від 14 червня 2023 року, 27 червня 2019 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. зареєстровано спільної часткової власності квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1565243061101. На підставі вищесказаного, у грудні 2023 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024\~року (справа №\~607/24183/23), яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, визнано недійсним та скасовано свідоцтво, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. 27 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за №\~1607, про те, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. індексний номер 50518932, від 27 грудня 2019 року, яке прийнято приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. про державну реєстрацію за [PERSON] права приватної спільної часткової власності на частки квартири за адресою: [ADDRESS] . 09 листопада 2024 року [PERSON] дізнався від свого представника, який замовив інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1565243061101, про те, що частки квартири, що находиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована 15 жовтня 2024 року за [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: 1365, від 30 вересня 2021 року, укладеного з [PERSON] сином [PERSON] , виданого приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Л.В., Тернопільський міський нотаріальний округ, Тернопільська область. Адвокат зазначає, що дарування [PERSON] частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , матері [PERSON] , відбулося під час дії ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 25 березня 2020 року (справа №\~607/81/20). Вказаною ухвалою заборонено вчиняти дії щодо відчуження квартири, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] (2/4 частини квартири), [PERSON] (1/4 частина) та [PERSON] (1/4 частина). Більше того, державна реєстрація прав відбулася вже після того, як рішення суду у справі №\~607/81/20, яким припинено право власності як [PERSON] , так і [PERSON] набрало законної сили. Таким чином, дарувальник [PERSON] та його мати [PERSON] обдаровувана, які укладають договір дарування, діють, очевидно, недобросовісно та зловживають правами стосовно [PERSON] , оскільки укладають договір дарування, який порушує права [PERSON] , як користувача даної квартири, і який направлений на уникнення виконання судового рішення у справі №\~607/81/20. Оскільки порушення права користування квартирою позивача відбулось у результаті укладання договору дарування [PERSON] із [PERSON] , заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 30 вересня 2021 року, а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 75557798 від 15.10.2024 щодо частки у нерухомому майні за адресою: [ADDRESS] , опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Крім того, у постанові Тернопільського апеляційного суду від 28.11.2024 року у (справа\~№\~607/24183/23) суд зазначив: «колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду, що свідоцтво від 27 грудня 2019 року, видане приватним нотаріусом Тернопільськом міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. зареєстроване в реєстрі за №\~1607, порушує законні права та інтереси [PERSON] , як належного співвласника нерухомого майна (квартири), оскільки апеляційним судом встановлено, що на момент подання даного позову [PERSON] на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021\~року (справа №\~607/81/20) втратив право власності на свою частку квартири [ADDRESS] . Водночас апеляційний суд зазначає, що [PERSON] має право користування вказаною квартирою, що також встановлено судами у справах №\~607/10563/22, №\~607/15918/21. Враховуючи викладене, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року підлягає зміні в мотивувальні частині щодо вказівки про порушення прав позивача, як співвласника нерухомого майна, оскільки такі права позивача порушуються не як співвласника, а як користувача. Також колегія суддів зазначає, що 20 квітня 2023 року за заявою [PERSON] на підставі свідоцтва від 27 грудня 2019\~року, виданого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №\~1607 [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказані дії відповідачки свідчать, що вона намагається уникнути виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2021 року (справа №\~607/15918/21). Оскільки порушення права користування квартирою позивача відбулось також у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] , заявлені [PERSON] позовні вимоги про скасування державної реєстрації спірної частки у нерухомому майні за адресою: [ADDRESS] , опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Таким чином, у цій справі існують правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Лілія Володимирівна своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ ЦПК України), не скористалися. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2025\~року, залишену без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 квітня 2025\~року, заяву представника [PERSON] адвоката Янчишина В.\~Й. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Янчишин Володимир Йосифович, до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Лілія Володимирівна про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом: накладення заборони відчуження нерухомого майна, а саме: частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , яке зареєстровано 15 жовтня 2024 року право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: 1365, виданий 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. (номер запису про право власності №\~57172566). У задоволенні решти заяви представника [PERSON] адвоката Янчишина Володимира Йосифовича про забезпечення позову відмовлено (том 1, а.с.\~126 132). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2025\~року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (том 1, а.с.\~139). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 червня 2025\~року підготовче провадження у цій справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (том 1, а.с.\~238). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Янчишин В.Й. позов підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила, вважаючи його безпідставним та просила відмовити у його задоволенні повністю. Відповідачі [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., в судове засідання не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, проте, від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі, стосовно задоволення позовних вимог заперечила (том 1, а.с.\~196,\~197). Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021\~року, справа №\~607/81/20, залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), державне підприємство «Сетам», Товариство з обмеженою відповідальністю «Коменерго Тернопіль 3», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав задоволено. Визнано недійсним розпорядження органу приватизації за №\~47542 від 21 травня 2018\~року, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна \~(однієї четвертої) частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , результати яких оформлено протоколом №\~454113 проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота 392289. Припинено речове право спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] (том 1, а.с.\~16 26, 73 84). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2023\~року (справа №\~607/10563/22), залишене без змін постановами Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року та Верховного Суду від 08 травня 2024 року, вселено [PERSON] до квартири за адресою [ADDRESS] (том 1, а.с.\~30 44, 88 102). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024\~року (справа №\~607/24183/23), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво, видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіна) Л.\~В. 27 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за №\~1607, про те, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50518932 від 27 грудня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіна) Л.\~В. про державну реєстрацію за [PERSON] права приватної спільної часткової власності на частки у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (том 1, а.с.\~45 58, 103 116). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , про що свідчать свідоцтво про народження серія [NUMBER] , актовий запис за №\~2331, та повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №\~00032875297 від 30 вересня 2021 року (том 1, а.с.\~210 212). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, серії [NUMBER] від 21 травня 2018\~року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить кожному по на праві спільної часткової власності квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 21 травня 2018 року №\~47542 (том 1, а.с.\~204). Вказане також відображено у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №\~125848762 від 31 травня 2018 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №\~277456479 від 30 вересня 2021 року (том\~1, а.с.\~200, 205). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №\~277456720 від 30\~вересня 2021 року [PERSON] належить на праві спільної часткової власності частка квартири за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.\~201а). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020\~року (справа №\~607/81/20), заборонено вчиняти дії щодо відчуження квартири за адресою [ADDRESS] , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] )\~2/4 частини квартири,\~\~ [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН:\~ [NUMBER] ) частина та [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ) частина (том 1, а.с.\~27, 85, 217). 30 вересня 2021 року [PERSON] подав заяву до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., в якій вказав, що на час посвідчення цього договору, не існує жодних підстав для зменшення або обмеження прав та інтересів дітей, недієздатних та обмежено дієздатних осіб під час вчинення дарування частки квартири ніякі діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (том\~1, а.с.\~208). Договором дарування частки у праві власності на квартиру від 30 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №\~1365, [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що має наступні характеристики: складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1565243061101 (том 1, а.с.\~199). Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 30 вересня 2021 року відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки на квартиру з реєстраційним номером: 1565243061101, що розташована: [ADDRESS] , за суб`єктом [PERSON] , РНОКПП:\~ [NUMBER] , на підставі ухвали суду від 25 березня 2020 року (справа №\~607/81/20) щодо заборони вчинення дій щодо відчуження квартири (том 1, а.с.\~218). Вказане також підтверджується відомостями із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав №\~277473348 від 30 вересня 2021 року (том 1, а.с.\~215). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2024\~року (справа №\~607/81/20), скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року у справі №\~607/81/20 (том 1, а.с.\~28, 29, 86, 87). 15 жовтня 2024 року [PERSON] звернулася із заявою про державну реєстрацію прав (право власності, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язань, спеціальне майнове право, право інвестора), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1565243061101 (том 1, а.с.\~196). Вказана заява була зареєстрована за №\~63464496 від 15 жовтня 2024 року, про що свідчать відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав (том 1, а.с.\~197). Рішенням про державну реєстрацію прав №\~75557798 від 15 жовтня 2024 року, постановленим державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Л.\~В., вирішено провести державну реєстрацію прав за заявою (том 1, а.с.\~198). Як вказано в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №\~403066985 від 09 листопада 2024 року, та відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №\~1158760 від 28 лютого 2025 року щодо об`єкта нерухомого майна під реєстраційним №\~1565243061101, [PERSON] належить на праві спільної часткової власності частка квартири [ADDRESS] , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., на підставі договору дарування, серія та номер: 1365, виданий 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Лілією Володимирівною, Тернопільський міський нотаріальний округ, Тернопільська область (том 1, а.с.\~15, 72, 120 124). 11 лютого 2025 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора із заявою про скасування державної реєстрації прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:\~1565243061101 (том 1, а.с.\~60, 118). Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №\~77174429 від 11 лютого 2025\~року, ухваленого державним реєстратором прав на нерухоме майно О.\~Говорченко, відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою, у зв`язку з наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (том 1, а.с.\~59, 117). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп). Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами частин першої третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 2.2. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома). Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року №\~6-р(ІІ)/2022). Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. Так, частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша); на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга). Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина\~друга); усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя). За статтею 328 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша); право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга). 2.3. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України); зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України). Засадами цивільного законодавства, з-поміж інших, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Суд зауважує, що такі засади цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність конкретизують ті фундаментальні риси національного законодавства, які зумовлені визнанням в Україні на конституційному рівні дії принципу верховенства права. Це, відповідно, виключає суто формальний підхід до тлумачення законодавчих норм, без з`ясування сутності тих чи інших правовідносин та їх узгідненості із загальними принципами цивільного права. Верховний Суд зазначав, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту\~6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року, справа №\~185/446/18). Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року, справа №\~390/34/17). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 11 грудня 2023 року, справа №\~463/13099/21, постанову Верховного Суду від 19 лютого 2024 року, справа №\~567/3/22, постанову Верховного Суду від 13 березня 2025 року, справа №\~159/5846/23). Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 14 травня 2024 року, справа №\~357/13500/18, постанову Верховного Суду від 09 вересня 2024 року, справа №\~466/3398/21). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК\~України). Тож справедливість, добросовісність та розумність як засади цивільного законодавства, встановлюють насамперед певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, який мають ураховувати суб`єкти відповідних правовідносин обираючи спрямованість своєї юридично значимої поведінки. 2.4. За статтею 13 ЦК особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша); при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга); не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя). В аспекті меж здійснення цивільних прав Конституційний Суд України зазначав, що здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними (абзац другий підпункту 5.3 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 28 квітня 2021 року №\~2-р(II)/2021). При цьому, орган конституційної юрисдикції зазначив, що у зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абзац\~третій підпункту 5.3 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 28 квітня 2021 року №\~2-р(II)/2021). З приводу зловживання правом Верховний Суд виснував, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року, справа №\~747/306/19). Відтак, приписи ЦК України, за якими не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, поширюється на договірні відносини, зокрема щодо реалізації права власності, й є сумісним зі свободою договору як однієї із засад цивільного законодавства, оскільки таку засаду як свобода договору не можна розглядати як певний абсолют, а у посутньому взаємозв`язку з установленими цивільним законодавством та іншими законами межами здійснення цивільних прав. 2.5. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). (див. постанову Верховного Суду від 11 серпня 2021\~року, справа №\~344/2483/18). У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року, справа №\~359/12165/14-ц). 2.6. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України); сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада (частина перша статті 720 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року (справа №405/1820/17) вказано: «Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». Верховний Суд у постанові від 12 травня 2022 року (справа №\~756/15123/18) вказав, що договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло» наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2024 року, справа №\~464/7832/21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №\~369/11268/16-ц) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК\~України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тож Велика Палата Верховного Суду у справі №\~369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року, справа №\~712/7975/17, постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року, справа №\~761/40240/21). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року, справа №\~6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року, справа № 723/405/17). Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК\~України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК\~України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року, справа №\~761/40240/21). 2.7. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша третя статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до рішень у справі №\~607/15918/21 [PERSON] має право користування спірним житлом. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК\~України (стаття 396 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Конституційний Суд України свого часу витлумачив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 1 грудня 2004 року №\~18-рп/2004). З огляду на наявність у [PERSON] права користування спірним нерухомим майном, дії (бездіяльність) інших осіб щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , у тій чи іншій мірі мають стосунок до прав та законних інтересів позивача й, відповідно, особа, якщо вона вважає, що її права або законні інтереси порушено, може звернутися за їх судовим захистом. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначав, що попри наявність заборони на відчуження належної [PERSON] частки квартири, останній подарував її своїй матері [PERSON] . Позивач вказував, що дії відповідачів свідчать про намір уникнення ними виконання рішення судів у справах №\~607/81/20 та №\~607/10563/22. В обґрунтування зазначеного, позивач вказав про те, що дії сторін не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки після укладення оспорюваного договору дарування на користь обдаровуваної, обдаровувана фактично не вступила в управління спірним майном. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020\~року (справа №\~607/81/20) заборонено вчиняти дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] , \~2/4 частини квартири,\~\~ [PERSON] , частина та [PERSON] \~ частина. Незважаючи на вказану заборону, 30 вересня 2021 року укладено договір дарування частки у праві власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №\~1365, [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] частку у праві власності на оспорювану квартиру. Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 30 вересня 2021 року відмовлено у державній реєстрації права власності, частки на оспорювану квартиру за суб`єктом [PERSON] , на підставі ухвали суду від 25 березня 2020 року (справа №\~607/81/20) щодо заборони вчинення дій щодо відчуження квартири. Вказане також підтверджується відомостями із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав №\~277473348 від 30 вересня 2021 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024\~року (справа №\~607/24183/23), скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50518932 від 27 грудня 2019 року про державну реєстрацію за [PERSON] права приватної спільної часткової власності на частки у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи №\~607/24183/23 в суді апеляційної інстанції, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2024 року (справа №\~607/81/20), скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року (справа №\~607/81/20). 15\~жовтня 2024\~року [PERSON] \~звернулася із\~заявою про\~державну реєстрацію\~прав,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна:\~1565243061101\~та прийнято\~рішення про\~державну реєстрацію\~прав №\~75557798\~від 15\~жовтня 2024\~року,\~постановлене державним\~реєстратором прав\~на нерухоме\~майно приватний\~нотаріус Бадер (Ломакіна) Л.В. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] , достеменно знаючи про існування судових рішень щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , які змінюють юридичний склад власників та правові підстави власності, до їх (судових рішень) належного виконання, вчинили дії, пов`язані з укладенням правочину щодо цього об`єкта нерухомості, й реєстрації відповідних прав на це нерухоме майно. Отже, характер дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] , зміст цих дій та їх хронологічна послідовність, свідчать про відсутність інтенції на встановлення правових наслідків, які за правовою природою притаманні договору дарування. На думку суду, учинення оспорюваного правочину щонайперше здійснено з метою утруднення або унеможливлення виконання судового рішення. Такі дії хоч і не порушують формально нормативних вимог законодавства, але у своїй сукупності є очевидно недобросовісними, зводяться до зловживання правом та спрямовані на унеможливлення виконання рішення суду. 2.8. Як було зазначено, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» №1952-IV від 01 липня 2004 року (далі Закон №1952) визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею 2 Закону №\~1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону №\~1952 встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. На думку суду релевантною цій справі є правова позиція Великої Палати Верховного Суду, сформульована у постанові від 21 грудня 2022 року (справа №\~914/2350/18) де вказано, що вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту; задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно; це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення; зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (пункт 115). Оскільки порушення прав та інтересів позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] , заявлені [PERSON] позовні вимоги про скасування державної реєстрації спірної частки у нерухомому майні за вищевказаною адресою, опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, враховуючи обставини справи, вимога [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора, яким у спірних правовідносинах є нотаріус, про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена як неналежний спосіб захисту та є підставовою. 2.9 У частині розв`язання спору до відповідача, яким є приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., суд виходить з нижченаведеного. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону №\~1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону №\~1952). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII (далі Закон №\~3425). Частиною першою статті 1 Закону №\~3425 передбачено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону №\~3425 передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві (постанова Верховного Суду від 12\~листопада 2020 року, справа №\~200/3452/17). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року, справа №\~523/9076/16-ц). Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року, справа №\~823/588/16). Отже, позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, чи не був залучений. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] визначив співвідповідачем приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. та просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 75557798 від 15 жовтня 2024 року, квартири: [ADDRESS] . Враховуючи, що спір щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру у позивача виник з [PERSON] та [PERSON] щодо порушення його прав та законних інтересів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., оскільки вона не є належним відповідачем у цій справі. 2.10. Стосовно скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до\~частини першої\~статті 158\~ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти\~протягом дев`яноста\~днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи (частина сьома статті\~158 ЦПК України). Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №\~9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Таким чином, оскільки позов задоволено частково дія ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2025 року, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року, якою забезпечено позов, продовжує свою дію. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви 3.1.\~Враховуючи вищенаведене,\~суд доходить\~висновку,\~що позовна\~вимога [PERSON] \~про визнання\~договору дарування\~недійсним є\~обґрунтованою та\~підлягає задоволенню.\~Оспорюваний правочин\~здійсненний без\~наміру настання\~правових наслідків,\~які за\~правовою природою\~притаманні договору\~дарування,\~оскільки стрижневою\~метою такого\~договору було\~унеможливлення належного\~виконання остаточного\~рішення суду\~щодо спірного\~майна,\~що є\~порушенням засад\~справедливості і\~добросовісності та\~має ознаки зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню. Також суд констатує, що позовна вимога про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень є похідною від задоволеної вимоги про визнання договору дарування недійсними, а отже, також підлягає задоволенню. Водночас суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., оскільки цей суб`єкт у спірних правовідносинах не може вважатися належним відповідачем у цій справі. Відтак, узагальнюючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача до відповідачів підлягають частковому задоволенню. 3.2. Щодо розподілу судових витрат 3.2.1.\~Відповідно до\~частини першої,\~пункту 1\~частини другої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи той факт, що позов про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна задоволений частково, а позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 211,20 грн, що підтверджується квитанцією ID №\~4050-0529-1026-8101 від 26 лютого 2025 року (а.с.\~9), обов`язок щодо сплати судового збору на користь [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1\~211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 (двадцять) коп., слід покласти солідарно на [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 3.2.2. У частині стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК\~України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від\~5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон №\~5076) договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 Закону №\~5076 передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності фізичних осіб; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства. Відповідно до частини першої статті 26 Закону №\~5076 адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону №\~5076). За статтею 30 Закону №\~5076: гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (частина перша); порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги (частина друга); при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (частина третя). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року (справа №\~751/3840/15-ц) вказано, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини витрати можуть бути компенсовані лише за умови, що вони були фактично понесені, є необхідними та розумними за обсягом (див., зокрема, пункт 79 справи «Ніколова проти Болгарії»/Nikolova\~v.\~Bulgaria від 25\~березня 1999 року (заява №\~31195/96). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року (справа №\~755/9215/15-ц) зазначила, що при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року; так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №\~19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 100\~000 грн [PERSON] було надано: ордер на надання правничої допомоги серія ВО №\~1098922 від 26 лютого 2025 року (том 1, а.с.\~10). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки заявлений позов і їх розмір не є співмірним із складністю цієї справи, яка є нескладною та типовою, обсягом виконаних представником позивачки робіт (наданих послуг) та витраченим ним часом. Врахувавши критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на підставі наданих стороною позивача доказів, суд дійшов висновку про зменшення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції з 100\~000 грн до 8\~000 грн. Правова позиція щодо розв`язання спорів у таких правовідносинах є сталою, практика численна, складністю справа не відрізняється. Отже, з огляду на вищенаведені положення процесуального законодавства, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 8\~000 грн витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.

Outcome: partial