Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

09 липня 2024 року до Новомосковського (на момент розгляду справи - Самарівського) міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов цей позов, поданий в інтересах [PERSON] (надалі - позивач) його представником [PERSON] , переданий головуючому судді 16 липня 2024 року. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що [PERSON] є батьком [PERSON] (надалі - відповідач). Матір`ю відповідача у справі є дружина позивача - [PERSON] (надалі - третя особа-2). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Батько дитини невідомий. В свідоцтві про народження та витязі з державного реєстру актів цивільного стану дитини зазначено, що батько записаний зі слів матері, згідно зі ст. 135 СК України. Позивач указує, що відповідач у справі, ще будучі студенткою Металургійного технікуму в місті Новомосковськ почала зловживати алкогольними напоями, вживати наркотичні та психотропні речовини. Вона довгий час не проживала з батьками, вела образ життя, який позивач характеризує, як аморальний. Батьки намагалися допомогти відповідачеві, неодноразово направляли її на лікування, але періоди, коли їй вдавалося перемогти залежність були надто короткочасними. Через два роки після народження дитини, [PERSON] , відповідач покинула сина на свої батьків та жодним чином не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, взагалі не цікавиться життям дитини. [PERSON] з народження та по теперішній час проживає зі своїм дідусем та бабусею за адресою: [ADDRESS] , хоча зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За адресою: [ADDRESS] зареєстрована також відповідач у справі, але фактично вона за нею не проживає. Будинок за адресою: [ADDRESS] належить позивачеві у справі. Дитина відвідувала дитячий садок «Струмочок» в м. Новомосковськ і на даний час навчається у 2-Б класі Гімназії № 2 м. Новомосковська, виключно дідусь з бабусею опікуються дитиною. Позивач указує, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Зазначає, що на час звернення з позовом відповідач продовжує зловживати алкогольними напоями та перебуває в залежності від наркотичних речовин. Також, наприкінці травня 2024 року позивач звернувся до відповідача з проханням якимось чином приймати участь у вихованні дитини та надавати батькам посильну допомогу, чи участь в утриманні та вихованні онука. Відповідач відмовилася від цього, зазначила, що бажає самостійно та добровільно відмовитися від дитини і 13 червня 2024 року засвідчила у приватного нотаріуса Новомосковського РНО Дніпропетровської області Шевченко Г. В. заяву у якій зазначила, що відмовляється від своїх материнських прав щодо [PERSON] . Добровільно зазначила, що не приймає та не має наміру в подальшому приймати будь-якої участі у вихованні дитини. Позивач, як дідусь малолітнього [PERSON] змушений звернутися до суду з позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав. В правове обґрунтування позову позивач посилається на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04), у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), у справі «М. Є. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), статтю 51 Конституції України, статтю 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, статті 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», статті 150, 164 СК України, висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц; Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19; від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17; від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19; від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. Постановленою суддею ухвалою від 25 липня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрите провадження у справі, призначене підготовче засідання. Постановленою судом ухвалою від 10 жовтня 2024 року замінено третю особу з Виконавчого комітету Новомосковської міської ради в особі служби у справах дітей на Виконавчий комітет Новомосковської (на момент розгляду справи, у зв`язку зі зміною найменування - Самарівської) міської ради, як орган опіки та піклування. Постановленою судом ухвалою від 25 листопада 2024 року задоволено клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції за участі представника позивача. Постановленою судом у підготовчому засіданні ухвалою від 25 листопада 2024 року зобов`язано Виконавчий комітет Новомосковської міської ради, як орган опіки та піклування надати суду висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 05 лютого 2025 року судом отримано висновок органу опіки та піклування щодо результатів розв`язання спору. Постановленою судом ухвалою від 18 березня 2025 року закрите підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалено заслухати думку дитини з приводу спору. 26 травня 2025 року судом отримано заяву відповідача про визнання позову, в якій відповідач вказала, що страждає від наркотичної та алкогольної залежності, у зв`язку з чим не має змоги займатися дитиною, просить суд передати дитину своєму батькові, позивачеві, на виховання. В судовому засіданні 25 серпня 2025 року судом не прийнято визнання позову відповідачем з огляду на можливі порушення права дитини. В судовому засідання 26 вересня 2025 року за участі представника органу опіки та піклування заслухано думку дитини, [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Пояснив що, [PERSON] є матір`ю дитини, позивач - дідусь дитини, в силу обставин, займається вихованням [PERSON] та доглядає за ним. Відповідач самоусунулася від виховання дитини, написала нотаріально засвідчену заяву. Позивач у судовому засіданні пояснив, що його донька та відповідач, [PERSON] , росла гарною дівчиною, добре вчилася, займалася хореографією. Однак, після досягнення повноліття пішла на підробітки, почала зловживати алкогольними напоями та наркотичними речовинами, що змінило її. Вона перестала жити з батьками, декілька разів робила аборти та внаслідок третьої вагітності народила [PERSON] . З початку вона опікувалася дитину, однак на другому році життя дитини перестала годувати дитину, пішла з дому, залишивши дитину з батьками. Інколи навідувалася додому, однак повністю переклала питання щодо виховання та догляду за дитиною на позивача та третю особу-2, коштів на утримання дитини не надавала. На намагання позивача змінити ставлення відповідача до дитини пояснювала, що живе в іншому місті та іншого способу життя не уявляє, не реагує на прохання позивача. Вказує, що на звернення з позовом його спонукала доля дитини та те, що мати не хоче піклуватися про дитину, не хоче лікуватися, змінювати життя. [PERSON] хоче, щоб його життям та здоров`ям опікувалися дідусь та бабуся. Необхідність позбавлення батьківських прав пояснюється необхідністю бути офіціально законним представником дитини. на запитання суду про причини звернення лише позивача, без третьої особи-2 пояснив, що третя особа-2 хворіє та їй важко писати. В судовому засіданні 25 серпня 2025 року відповідач позов визнала та підтвердила обставини, пояснені позивачем. Указала, що більше 10 років вона живе в іншому місті та не бажає опікуватися дитиною, не має можливості його утримувати. Вона намагалася проходити лікування від залежностей, однак це не призвело до результатів та їй важко змінити спосіб життя. В судове засідання 26 вересня 2025 року не з`явилася. Її неявка, з огляду на раніше подану заяву, не перешкоджає розгляду справи. Представник третьої особи-1 в судовому засіданні підтримала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав. Третя особа-2, [PERSON] , в судовому засіданні підтримала вимоги позову, підтвердила правдивість пояснень позивача та зазначила, що за станом здоров`я вона не може вести належний догляд дитини. Суд, дослідивши доводи, викладені у позовній заяві, заслухавши пояснення сторін, перевіривши їх наданими суду доказами, оцінивши висновок органу опіки та піклування та заслухавши думку дитини, висновує таке. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно з наданою суду копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 січня 1994 року, [PERSON] народилася [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] /а.с.16/. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30 листопада 2016 року, [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] , батьком дитини вказано « [PERSON] » /а.с.17/. Згідно з даними копії паспорту громадянки України [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] вбачається, що третя особа-2 з 10 квітня 2001 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.18-19/. З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи 4381/11.09.2019 [PERSON] вбачається, що позивач з 20 січня 2014 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.23/. Відповідно до копії довідки № 273 від 08 серпня 2019 року про реєстрацію місця проживання, [PERSON] зареєстрована з 24 січня 2012 року за адресою: [ADDRESS] /а.с.13/. З копії довідки № 7 від 04 січня 2018 року про реєстрацію місця проживання встановлено, що [PERSON] зареєстрований з 04 січня 2018 року за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно з копією акту № 38 від 13 червня 2024 року ОСББ «Щаслива Родина», м. Новомосковськ, Голова правління в присутності мешканців квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] склали акт, що в квартирі [ADDRESS] не зареєстровані, однак фактично проживають [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. Відповідно до довідки № 38 ОСББ «Щаслива Родина», м. Новомосковськ, від 13 червня 2024 року [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] зі складом сім`ї 3 особи: 2 - дружина [PERSON] та 3 - онук [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] за зазначеною адресою проживають без реєстрації. Місце реєстрації: [ADDRESS] /а.с.12/. З копії довідки КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 14 «Струмочок» Новомосковської міської ради № 38/01-13 від 04 липня 2024 року, виданої за зверненням [PERSON] та інформації вихователя в житті дитини вбачається, що [PERSON] дійсно був вихованцем групи № 3 «Квіточка» в період з 01 вересня 2020 року по серпень 2023 року КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 14 «Струмочок», розташований за адресою: [ADDRESS] . Мати [PERSON] , [PERSON] у період навчання з 01 вересня 2020 року по серпень 2023 року контакту з закладом не підтримувала, де перебувала дитина, з педагогічним працівником не піклувалась. Дитину до закладу приводили і забирали дідусь та бабуся [PERSON] та [PERSON] /а.с.9/. Відповідно до копії довідки № 194 від 14 червня 2024 року директора Гімназії № 2 м. Новомосковська, [PERSON] дійсно навчається у Гімназії № 2 м. Новомосковська у 2-Б класі. Опікуються дитиною бабуся [PERSON] , дідусь [PERSON] . Протягом навчання [PERSON] в гімназії саме вони тісно спілкуються з класним керівником, цікавляться навчанням дитини, створили належні умови для організації успішного навчання /а.с.8/. 13 червня 2024 року [PERSON] склала заяву, засвідчену Шевченко Г. В., приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстровану в реєстрі за № 902 /а.с.15/, згідно з якою вона, в зв`язку з низьким матеріальним становищем, відсутністю житла, не працює, зловживає спиртними напоями та приймає психотропні речовини, веде вільний спосіб життя, участі у вихованні сина та його утриманні не приймає, та не має наміру в подальшому опікуватися ним, добровільно відмовляється від материнських прав щодо її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Новомосковська, Дніпропетровської області, який на теперішній час проживає зі своїм дідусем [PERSON] , і знаходиться на його повному матеріальному утриманні. Крім того, дає свою згоду на всиновлення її сина будь-якою особою громадянами України, виключно за згодою самої дитини та його дідуся, а також дає згоду на призначення опікуном сина до його повноліття - [PERSON] . За змістом ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, згідно з наданого суду 05 лютого 2025 року висновку № 336/02-25 Органу опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування виконавчого комітету Самарівської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] у зв`язку з відсутністю вагомих підстав для встановлення факту ухиляння нею від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дитини [PERSON] /а.с.70-71/. З указаного висновку вбачається, що: «Для підготовки відповідного висновку службою у справах дітей були задіяні установи, які займаються питаннями соціального захисту дітей. З документів, які зібрані службою у справах дітей, та документів, що додані до позовної заяви, встановлено наступне. За повідомленням КЗ «Центр надання соціальних послуг» НМР від 15 жовтня 2024 року № 191-сжо, сім`я [PERSON] , в якій мешкає малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , не отримує та не отримувала послуг соціального супроводу. [PERSON] не надав згоди на проведення роботи психолога щодо встановлення емоційного стану та особистої прихильності дитини до матері. У позовній заяві адреса відповідача [PERSON] зазначена, як [ADDRESS] , що територіально відноситься до Піщанської сільської об`єднаної територіальної громади. За інформацією служби у справах дітей від 18 жовтня 2024 року № 554, спеціалістами служби було здійснено виїзд за вказаною адресою, проте [PERSON] вдома була відсутня. Зі слів сусідів, остання не проживає у будинку орієнтовно з червня 2024 року, зарекомендувала себе з посередньої сторони. Скарг та заяв у відношенні [PERSON] до Орлівщанського старостинського округу не надходило. [PERSON] навчається у 2 класі гімназії № 2 м. Новомосковська. З характеристики навчального закладу від 28 жовтня 2024 року вбачається, що хлопчик добре навчається, на уроках завжди уважний, активний, систематично виконує домашні завдання, має добрий загальний розвиток. З вчителями з приводу навчання дитини спілкується бабуся [PERSON] , вона же й відвідує батьківськи збори. Мати [PERSON] не спілкується з класним керівником, не проявляє інтересу до рівня навчальних досягнень сина та не цікавиться його досягненнями, але з яких причин не зазначено. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини за адресою: [ADDRESS] від 29 листопада 2024 року, складеному спеціалістами служби у справах дітей, встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом із дідусем [PERSON] та бабусею [PERSON] у 2-кімнатній квартирі, загальною площею 42 кв.м, співвласником якої є позивач. В квартирі є усі комунальні зручності, автономне електричне опалення, достатня кількість меблів та побутової техніки. [PERSON] забезпечений усім необхідним для повноцінного життя, позивач та його дружина створили для хлопчика гідні умови для комфортного проживання та повноцінного розвитку. [PERSON] має місце для відпочинку, ігор та занять, забезпечений одягом, постільною білизною, продуктами харчування. Подружжя [PERSON] піклуються про духовний та фізичний розвиток дитини, забезпечує її усім необхідним відповідно до віку та потреб, але з питання стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] ніхто до суду не звертався. Під час спілкування спеціалістів служби з [PERSON] з`ясоване, що хлопчик дуже любить матір, сумує за нею та іноді спілкується з нею по телефону. [PERSON] розповів, що мати вітає його з днем народження, приносить подарунки та солодощі. Дідусь з бабусею пояснюють йому відсутність матері тим, що вона зайнята на роботі, але дитина дуже хоче щоб мама жила із ним. За інформацією адміністрації КНП «Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 02 грудня 2024 року № 662, малолітній [PERSON] , [INFO] , знаходиться під наглядом сімейного лікаря амбулаторії ЗПСМ № 6 Самсонової 0.1 . На прийом до сімейного лікаря з приводу щеплень або хвороби дитина з`являється з бабусею [PERSON] , дитина щеплена за віком. До служби у справах дітей не надходило інформації від Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровської області стосовно наявності фактів притягнення матері дитини до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків або вчинення домашнього насильства. Відсутність даних про фактичне місце мешкання [PERSON] та засобів телефонного зв`язку з нею ускладнює проведення службою у справах дітей виконавчого комітету Самарівської міської ради заходів по отриманню інформації та документів стосовно виконання відповідачем батьківських обов`язків. Питання позбавлення батьківських прав [PERSON] було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Члени комісії прийшли до думки, що, на даний час постановка питання про позбавлення матері дитини батьківських прав є передчасним у зв`язку з відсутністю вагомих підстав для встановлення факту ухиляння нею від виконання своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є заходом крайнього впливу на осіб, які не виконають своїх батьківських обов`язків і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення особою від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дитини.». Також, як установлено у ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Так, у судовому засіданні заслухано думку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] загалом надавав пояснення досить чітко, розуміючи зміст питань та відповідаючи відповідно до їх змісту, попередньо обмірковуючи відповідь. Без огляду на дорослих викладав власну думку. Пояснив, що живе в м. Самар разом зі своїми бабусею та дідусем та хоче з ними й далі жити. Навчається у школі та має гарні оцінки. Має небагато друзів за місцем проживання та має шкільних друзів у класі. В навчанні йому допомагає бабуся, а коли не може, він звертається за допомогою до дідуся. До лікаря, в разі захворювання, його водять бабуся і дідусь. Водночас, інколи в поясненнях вживав словосполучення, які вказують на цитування думки інших осіб та відповідав протилежно на одні й ті-ж самі за змістом запитання, поставлені в іншому контексті. Так, указав, що мати до нього у гості не ходить, взагалі не цікавиться його життям та не питає, як він живе. Водночас на запитання щодо днів народжень пояснив, що мати «раз у три роки» приходить до нього та дарує подарунки. На запитання про те, чи телефонує до нього мати пояснив, що мати телефонує до нього раз у три дні та він з нею спілкується. Мати питає в нього: «як справи та що нового?». Вирішуючи спір суд висновує таке. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька / матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші). У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. У цій справі позивач обґрунтовує позов тим, що відповідач самоусунулася від виховання дитини, не допомагає в її утриманні, не цікавиться її життям та здоров`ям, не приймає участі в житті дитини. Зловживає алкогольними напоями та наркотичними, психотропними речовинами, є залежною. Водночас, як обставини, встановлені органом опіки та піклування, так і пояснення дитини в судовому засіданні свідчать, що відповідач цікавиться дитиною, а дитина любить матір. Доказів на підтвердження того, що мати є хронічним алкоголіком або наркоманом, перебуває на відповідному обліку лікаря, притягалася до відповідальності за жорстке поводження з дитиною, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва, засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини суду не надано. Таким чином суд висновує, що відповідач, передавши дитину під нагляд своїх батьків, обізнана щодо стану сім`ї позивача та того, що дитина виховується, зростає в належних умовах, має турботу та піклування, зв`язується з дитиною та цікавиться її життям. За ч. 1, 2 ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. За ч. 1 ст. 265 СК України баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. За ч. 2 ст. 151 СК України батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Тобто, суду доведено лише те, що матір`ю припинено особисте, не опосередковане, суплікування з дитиною та її матеріальне утримання, передача дитини на виховання власним батькам, що може свідчити про ухилення нею від виконання обов`язків по забезпеченню дитини, однак у сукупності з іншими обставинами, не вказує на наявність такого ступеню ухилення від виконання батьківських обов`язків, яке-б було вагомою підставою для втручання держави в батьківські права та свідчило б про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками. Крім того, суду жодними доказами не доведено створення позивачеві, як діду дитини, перешкод у здійсненні його права на виховання онука. Тому, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, урахувавши те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, порушення своїх прав, як діда, відповідачем, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування та висновує про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. Що стосується заяви відповідача про визнання нею позовних вимог суд зазначає таке. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22)). Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права заяви відповідача від 26 липня та 27 жовтня 2022 року, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22 (провадження № 61-11993св23). Отже, враховуючи висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, факт визнання позову відповідачем не приймається судом. У рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. З урахуванням установлених судом обставин, наразі, позбавлення батьківських прав [PERSON] не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, ураховуючи відмову у позові, покладає їх на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed