Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

27.11.2024 до Іванківського районного суду Київської області надійшов позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», згідно вимог якого, позивач просила суд: - розірвати кредитний договір, укладений 06.09.2024 року шляхом підписання анкети - із внутрішнім номером обліку банківських операцій №2409060024378 від 06.09.2024, припинити нарахування відсотків за кредитом, скасувати всі нараховані платежі, відсотки та заборгованість по них, які були нараховані [PERSON] з 06.09.2024 року та будуть нараховані по день закриття кредитного договору; - закрити кредитну карту «Універсальна» видану [PERSON] [INFO] РНОКПГІ; [NUMBER] , паспорт (ІD карта) [NUMBER] виданий 3230 17.03.2017року, комерційним банком "Приватбанк" (ЄДРПОУ 14360570, вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001) та припинити нарахування відсотків за кредитом по даній картці, скасувати всі нараховані платежі, відсотки та заборгованість по них, які були нараховані [PERSON] з 06.09.2024 року та будуть нараховані по день закриття картки. Мотивуючи позовну заяву [PERSON] вказує, що 06.09.2024 року невідома особа зателефонувала їй з месенджера телеграм, де була підписана «3700», та представилася позивачу працівником «ПриватБанку», в ході розмови позивач повідомила даній особі свої анкетні дані, далі, цього ж дня, позивач здійснила вхід до "Приват 24" та виявила, що на неї було відкрито кредит, та перераховані кошти з її кредитної картки та з кредитного рахунку на карту «Монобанку», яка невідомим позивачці чином опинилась в застосунку «Приват 24», а далі з карти «Монобанку» дані кошти були зняті невідомими особами. Виявивши даний факт, позивач звернулася у відділення Приватбанку, де подала заявку про неправомірні дії та списання коштів з рахунків і заблокувала свої картки. Також, відразу у відділенні банку, позивач подала заяву на зупинення відсотків по кредиту та списати заборгованість, на що отримала відмову. 09.09.2024 позивач звернулась до відділення поліції № 1 смт Іванків Вишгородського РУП ГУНП в Київській області з заявою про незаконне заволодіння невідомою особою коштів в сумі 124877,28 грн. через "Приват 24". За результатами поданої заяви, відкрито кримінальне провадження № 12024111180000121 від 10.09.2024. Відповідно до виписок по картках позивача та кредитному договору від 06.09.2024 року, отриманих у відділені банку, вбачається, що шахраї без згоди позивача створили кредит (угода м24090600024378 від 06.09.2024) па суму 43800 грн., перераховували кошти на карту «Монобанку», яку ж створили в додатку позивача «Приват24», також на вказану карту «Монобанку» перерахували кредитні кошти (угода №SAMDNWFC00050332861 від 02.04.2019) з карти позивача «Універсальна» в сумі 79897,78. Пізніше, з тієї карти «Монобанк» відразу перераховані кошти невідомими особами були зняті з банкомату. Внаслідок таких дій невідомі особи заволоділи кредитними коштами на суму 123 886,40грн (сто двадцять три тисячі вісімсот вісімдесят шість гривень сорок копійок). 19.09.2024 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому, посилаючись на вищевикладені обставини, просила призупинити нарахування відсотків за кредитом, списати заборгованість та стягнути дані кошти із винної особи, яка буде встановлена в результаті слідства за рішенням суду, на що відповідач у відповіді від 20.09.2024 року № 20.1.0.0.0/7- 240919/35267 надіслав лист з відмовою. Вказані обставини в сукупності послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. 28.11.2024 ухвалою Іванківського районного суду Київської області вказану цивільну справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 16.01.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 20.01.2025 для вирішення питання про відкриття провадження. 20.01.2025 ухвалою суду було залишено позов без руху. 10.03.2025 позивачем були виправлені недоліки. Ухвалою суду від 12.03.2024 року відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 10.04.2025 до суду надійшов відзив Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та просила відмовити. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено та чого не заперечувалось сторонами, між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» виникли правовідносини щодо відкриття, ведення, обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування на підставі підписаної сторонами Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Позивачем було підписано паспорт про споживчий кредит від 02.04.2019р. та цього ж дня 02.04.2019р. позивачеві було видано кредитну картку. Підписанням заяви, позивач приєднався до Договору про надання банківських послуг, в тому числі в частині умов кредитування рахунку. Судовим розглядом встановлено, що 06.09.2024 з картки [NUMBER] та [NUMBER] CREDIT P55 були списані кошти загальною сумою 123771,78 UAH. Кошти через Приват24 переведені на картку [NUMBER] (емітована UNIVERSAL BANK). 09.09.2025 відділенням поліції № 1 Вишгородським РУП ГУНП в Київській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] , яка повідомила, що 06.09.2024 їй надійшов дзвінок у месенджері Telegram від невідомих осіб з номеру 3700, які представлялися працівниками банку. В ході спілкування останні дізналися реквізити банківських карток заявниці, після чого вона їм також повідомила свої анкетні дані та реквізити банківських карток. Пізніше цього ж дня заявниця виявила, що з її банківської картки Приватбанку № [NUMBER] були зняті грошові кошти в сумі 124877,28 грн. Після цього заявниця зрозуміла, що її ошукали і вирішила звернутися до поліції. Разом з тим, вбачається, що незважаючи на надіслані Банком клієнту системні повідомлення про нетипові входи у акаунт у дотаток Приват24 та на email позивача - [INFO] , що вказаний в Анкеті - Заяві про приєднання від 04.01.2019р., позивач жодних дій з повідомлення про шахрайські дії з її рахунком не вчинила. Так, відповідно до вимог Умов та правил надання банківських послуг: Згідно пункту 2.1.4.5.1, клієнт зобов`язаний не передавати Картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству. Відповідно до пункту 2.3.1.5.2, Банк не несе відповідальність за збереження коштів Клієнта у разі розголошення Клієнтом відомостей про логін та пароль для входу в Систему "Приват24" третім особам. Враховуючи ,що спірні операції були здійснені 06.09.2024р., а до поліції позивач звернулася 09.09.2024 року, а до Банку - 10.09.2024р. Відповідно до існуючих Умов і правил надання банківських послуг: 1.1.10.10.4. Клієнт несе відповідальність за всі операції, здійснені в межах лімітів, збільшених за розпорядженням Клієнта (за зверненням до Служби підтримки Банку); 1.1.10.10.5. Клієнт несе відповідальність за виконання грошових зобов`язань за операціями, що здійснені з використанням Платіжної картки, до часу отримання Банком заяви Клієнта (Держателя Платіжної картки) або Довіреної особи Клієнта про призупинення здійснення операцій з її застосуванням і постановки платіжної картки в Стоп-лист. При отриманні такої заяви Банк має верифікувати Клієнта (Держателя Платіжної картки) і зафіксувати дату та час його звернення. Клієнт зобов`язаний заблокувати Платіжну картку перед подачею претензії до Банку щодо несанкціонованих операцій по ній. 1.1.10.10.6. У разі втрати Платіжної картки Клієнт (Держатель Платіжної картки) зобов`язаний негайно повідомити про це Банк. В іншому разі Банк не несе відповідальності за здійснення операцій, ініційованих за допомогою цієї Платіжної картки, до отримання такого повідомлення . До моменту повідомлення Клієнтом (Держателем Платіжної картки) Банку про втрату Платіжної картки ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе Клієнт (Держатель картки), а з часу повідомлення Клієнтом (Держателем Платіжної картки) Банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом Держателя несе Банк; 1.1.10.10.9. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на Картці даних. Встановлені обставини свідчать, що оскаржувані [PERSON] операції, підлягають відповідальності клієнта відповідно вимог Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до Умов і правил в ред. від 01.08.2022 року (розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms) а саме п. 2.1.4.11.1. У випадку втрати Картки/ПІНу/ постійного пароля/одноразових паролів/мобільної сімкартки із Фінансовим номером телефону Клієнта або виникнення у Клієнта підозри, що Картка/ПІН/ постійний пароль/одноразові паролі/Фінансовий номер телефону могли бути втрачені, або виникнення ризику несанкціонованого використання Картки/ПІНу/постійного пароля/одноразових паролів/Фінансового номера телефону Клієнт негайно зобов`язаний виконати одну з таких дій: - звернутися до відділення Банку, в чат-онлайн або за телефоном: 3700 (безкоштовно по Україні), +38 073 (050, 098) 9000002 (для VIP-клієнтів), +38 073 716 11 31 (для дзвінків із-за кордону) і заявити про такий факт; - якщо Картка підключена до послуги "Інформування про транзакції", виконати дії, необхідні для блокування Картки відповідно до інструкцій з використання послуги; - якщо Картка підключена до Системи "Приват24" виконати дії, необхідні для блокування Картки відповідно до інструкцій з використання Системи "Приват24". Даний пункт кореспондує з ч. 20 статті 38 Закону України "Про платіжні послуги" Користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації. Визначення терміну "негайно" наведено у розділі 1 п. 5 (22) Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, завт. Постановою Правління Національного банку України від 28.07.2020 за №107, де негайно - це найкоротший термін протягом робочого дня, в який мають здійснюватися (відбуватися) відповідні дії з моменту настання підстав для їх здійснення. Під втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів та/або індивідуальної облікової інформації. (аб.7 ч. 19 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги»). Проте всупереч вимогам договору та закону звернувся до поліції 09.09.2024 року, а до Банку - 10.09.2024 року, тобто через 4 днів після втрати контролю над своїм платіжним інструментом. Відповідно до п. 4 статті 87 ЗУ «Про платіжні послуги», платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом. (ч. 5 ст. 87 «Про платіжні послуги»). Це положення кореспондує з п. 140 Положення НБУ №164 «до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/ неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом». Таким чином, встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про виявлення несанкціонованої платіжної операції за допомогою платіжної картки, або при підозрі доступу третіх осіб рахунку та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення визначення часу звернення клієнта до Банку з відповідною заявою, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність за них несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Подібним правовідносинам надано оцінку Верховним Судом по справі №585/1320/16-ц від 6 березня 2018 року, де зазначено, що "Крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк". Оцінка своєчасного звернення до Банку міститься в Ухвалі Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 686/17744/21, якою обґрунтовано законність відмови у задоволенні вимог до Банку у зв`язку з відсутністю доказів негайного звернення Позивача до Банку з повідомлянням про втрату електронного платіжного засобу та/ або факт втрати індивідуальної облікової інформації, а саме "висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю [PERSON] здійснення 11 травня 2021 року повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» щодо викрадення його майна є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи». Про наслідки порушення обов`язку з негайного повідомлення Банку виснував і Верховний Суд і в Постанові від 10.07.2019 року у справі №22/22780/15-ц (провадження N 61-23040св18): "...суди не взяли до уваги, що саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, СУУ-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Таким чином, враховуючи, що операція з переказу коштів у сумі 9 600, 00 грн була здійснена 09 січня 2015 року в мережі Інтернет з використання реквізитів платіжної картки, у тому числі СVV-коду, які відомі тільки власнику картки, АТ "Ощадбанк" не повинен нести відповідальність за дану операцію ." Таким чином, до суду не надано доказів на підтвердження факту негайного звернення Позивача до Банку, що вважатися неналежним виконанням обов`язку з негайного звернення до Відповідача, а відтак виключає покладення на Банк відповідальності за спірні транзакції. За таких обставин суд приходить дол. висновку, що відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» доведено, що позивач - своїми діями (бездіяльністю) сприяла незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, і подальшому викраденню грошових коштів, у зв`язку з чим Банк не несе відповідальності за проведені операції. З матеріалів справи вбачається, що авторизація стороннього пристрою під час входу до Приват24 здійснена шляхом посиленої автентифікації - введення правильного ПІН коду та IVR опитуванням на фінансовий номер Позивача . Спірні транзакції супроводжувались автентифікацією Позивача в мобільному застосунку Приват 24, IVR опитуванням на його фінансовий номер, а також супроводжувались повідомленнями Банку про такі дії не лише на фінансовий номер Позивача, а й на його електронну поштову адресу - DBREUS2@GMAIL.COM . На підтвердження доказів введення правильного ПІН коду, IVR підтверджень на фінансовий номер +380967900795 та надсилання листів на електронну поштову адресу . «Фінансовий номер телефону - контактний номер телефону клієнта, що використовується банком, зокрема, з метою проведення його автентифікації» (ч. 4 аб. 63 Загальних положень Положення про здійснення банками фінансового моніторингу (Постанова Правління Національного банку України 19.05.2020 №65)) Так, відповідно до ч. 20 статті 38 ЗУ «Про платіжні послуги» «користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний - "не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції», а також "не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права" (ч.20 статті 38 ЗУ «Про платіжні послуги»); Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. В Постанові Верховного Суду у справі №522/22780/15-ц від 09.07.2019 р. зазначено «саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, СVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення». Відповідно до ч. 1 статті 1071 Цивільного кодексу України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до п. 54 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Ініціатор в свою чергу це особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, у тому числі із застосуванням платіжного інструменту. До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач (п.21 Закону України «Про платіжні послуги»). Ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом, зокрема:"... 6) надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи" (стаття 41 Закону України «Про платіжні послуги»). В свою чергу, платіжний інструмент визначається законодавцем як персоналізований засіб, пристрій та/або набір процедур, що відповідають вимогам законодавства та погоджені користувачем і надавачем платіжних послуг для надання платіжної інструкції (аб.63 ч.1 статті 1 ЗУ «Про платіжні послуги»). Платіжний пристрій - технічний пристрій (банківський автомат, платіжний термінал, програмно-технічний комплекс самообслуговування, програмно-апаратне середовище мобільного телефону, інший пристрій), що дає змогу користувачу ініціювати платіжну операцію, а також виконати інші операції згідно з функціональними можливостями цього пристрою (аб.65 ч.1 статті 1 ЗУ «Про платіжні послуги»). Відповідно до п. 11 цього ж Положення №164, електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, реалізований на будь-якому носії, що містить в електронній формі дані, необхідні для ініціювання платіжної операції та/або здійснення інших операцій, визначених договором з емітентом. Електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання платіжної операції. (ч.8 статті 38 ЗУ "Про платіжні послуги"). Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки (аб.56 ч.1 статті 1 ЗУ «Про платіжні послуги»). Платіжний застосунок - програмне забезпечення, що дає змогу користувачу ініціювати платіжну операцію (у тому числі за допомогою платіжних інструментів) та/ або здійснювати інші операції, передбачені договором з надавачем платіжних послуг (аб. 23 ч. 3 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затв. Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 №164 (далі по тексту - Положення №164). Відповідно до п. 136 Положення №164, користувач зобов`язаний 1) зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень. Відповідно до ч. 3 статті 87 ЗУ "Про платіжні послуги", платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій. Чинні норми Положення НБУ №164 визначають підставою перекладання тягаря доказування на Банк - проведення транзакції без автентифікації платіжного інструменту і його держателя - п. 146 VII Розділу "Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікацїї платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. " Отже, законодавцем визначено підставу покладення відповідальності за доведення вини позивача на Банк лише в разі вчинення транзакції без автентифікації платіжного інструменту і його держателя. Позивач був зареєстрований в ПК «Приват24» з логіном +380967900795 ч. 4 аб. 63 Загальних положень Положення про здійснення банками фінансового моніторингу (Постанова Правління Національного банку України 19.05.2020 №65) визначено, що «фінансовий номер телефону - контактний номер телефону клієнта, що використовується банком, зокрема, з метою проведення його автентифікації». Так, відповідно до аб.1 ч.3 розділу Загальні положення Положення №164 автентифікація, процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача та/або належність користувачу певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача. Відповідно до статті 68, автентифікація" Закону України "Про платіжні послуги" визначено: електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Електронна взаємодія фізичних та юридичних осіб, а також їх автентифікація здійснюється відповідно до абзацу першого частини другої статті 17 Закону України «Про електронні довірчі послуги» (Закон № 2155VIII ). Згідно із Законом № 2155VIII засобом електронної ідентифікації є носій інформації, який містить ідентифікаційні дані особи і використовується для автентифікації особи під час надання та/або отримання електронних послуг. Поряд із фінансовим номером телефону, одним із найпоширеніших засобів електронної ідентифікації є BankID - спосіб електронної автентифікації громадян за допомогою їхніх даних у банку, де вони обслуговуються. Щоразу, коли особа хоче скористатися електронною послугою, портал формує електронний запит до банку, де особа є клієнтом, для отримання її персональних даних. В приват банк - це додаток Приват 24, який власне і використано для проведення авторизації нетипового платіжного пристрою та спірних транзакцій. Банк не може обмежити клієнта у використанні лише одного пристрою для дистанційного обслуговування, відтак для можливості авторизації нетипового пристрою завжди виконуються дії із авторизації/підтвердження додавання нового пристрою з використанням облікової інформації, відомої лише клієнту та за допомогою фінансового номера клієнта. Авторизація це процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням платіжного інструменту (аб.2 ч. 3 Загальних положень Положення НБУ №164). Враховуючи те, що під час авторизації нетипового пристрою в Приват 24 та здійснення спірних транзакцій, Банком здійснено автентифікацію Позивача шляхом автоматичної перевірки ПІН коду та ІУК опитування на фінансовий телефон, покладення на Банк відповідальності за спірні транзакції є безпідставним. В силу п. 146 VII Розділу Положення №164, відповідач звільнений від доведення вини Позивача, адже вчинені транзакції було проведено з автентифікацією платіжного інструменту і його держателя - «власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/ держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань зазначено, що 06.09.2024р. в соціальній мережі "телеграм" зателефонували невідомі особи з номеру 3700 та представилися працівниками ПриватБанку. В ході спілкування останні дізналися реквізити банківських карток заявниці після чого вона також повідомила їм свої анкетні дані та реквізити банківських карток . З Зазначеного вище можна дійти до висновку, що втрата грошових коштів сталася через власну недбалість та власну бездіяльність Позивача по захисту власних персональних даних і коштів. До того ж, додатково, Позивач на будь- якій картці АТ КБ «ПриватБанк» міг встановити самостійно або на відділенні інтернет-ліміт (на день чи місяць) для здійснення операцій/платежів в мережі Інтернет і встановлення цього ліміту обмежує власника картки у здійснення будь- яких витрат в мережі Інтернет. Верховним Судом прийнята Постанова суду від 01 липня 2020 р. у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877св19), якою підтверджуються вищевказані правові висновки по цій справі щодо провини в подібних ситуаціях саме Позивача/ клієнта через його власну бездіяльність по захисту власних персональних даних та власного мобільного фінансового телефону, що дало змогу третім особам отримати вільний доступ до карток АТ КБ «ПриватБанк» в системі „Приват24".Важливість дослідження питання щодо своєчасності повідомлення Позивачем про шахрайські дії з її номером телефону та рахунком в Банку. Позивач стверджує, що банк не має правових підстав для нарахування заборгованості за кредитом, оскільки кредитні кошти знято невідомою особою шахрайським шляхом. Проте, на спростування таких доводів щодо здійснення платіжних операцій невідомою особою відповідачем надано вище перелічені докази та пояснення з приводу кожного з них, що виключає наявність вини Банку у їх здійсненні. В той же час необхідно врахувати, що відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У рішенні від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Таким чином, вимоги позивача щодо скасування заборгованості , відсотків, комісії не є ефективним способом захисту. В той же час, у банка відсутні такі обов`язки, як скасування нарахованого за кредитною заборгованістю та припинення будь-яких інших нарахувань, оскільки витрати при цьому несе саме банк. Тому такі вимоги, і не можуть бути задоволені. Також, Велика Палата Верховного Суду знову нагадала у своїй постанові від 06.04.2021 року по справі № 910/10011/19, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові в частині вимог щодо скасування заборгованості та припинення нарахування відсотків. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, який зводиться до права осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення, суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed