Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.04.2004 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.04.2014 року шлюб розірвано. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.03.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.06.2013 року до їх повноліття. Однак відповідач рішення суду не виконує, ухиляється від сплати аліментів. Станом на 01.12.2016 року заборгованість зі сплати аліментів складає 45 109 грн.. Також зазначає, що за фактом несплати аліментів, 09.12.2016 року нею подано заяву про вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за якою внесено відомості до ЄРДР за №12016220480006292 від 16.12.2016 року. Досудове розслідування триває. Вказує, що відповідач не приймає участі у вихованні спільних дітей, натомість лише створює перешкоди. У разі необхідності згоди відповідача у вирішенні питань в інтересах дітей, таку згоду він не надавав, що змушувало позивача звертатись до Управління служб у справах дітей. Відповідач своїх батьківських обов`язків не виконує протягом тривалого часу та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання, неодноразово застосовував до позивача фізичну силу на очах у дітей та сторонніх осіб, що призвело до нервових зривів у дітей. Вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 12.04.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.ч.1, 2 ст.125 КК України щодо застосування до неї фізичної сили. 05.01.2018 року [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень просить суд заборонити відповідачам чинити йому перешкоди в участі в спілкуванні та вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] , які передбачені у рішенні Харківської міської ради №567 від 24.09.2014 року: перша, третя субота та друга, четверта неділя місяця з 10.00 до 13.00 годин, а також додатково визначити побачення та спілкування з дітьми без присутності матері [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та/або будь-яких інших осіб з її боку (родичів, знайомих тощо) у вихідні та святкові дні, дні народження дітей, день народження батька, день народження доньки [PERSON] , [INFO] , дідуся [PERSON] - у місцях на вибір позивача, у тому числі за межами міста Харкова. Також просить стягнути судові витрати. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначає, що 24.04.2004 року було зареєстровано шлюб з позивачем за первісним позовом. В період шлюбу народилось двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що всіляко піклувався та піклується про дітей, займався вихованням, розвитком і має на меті це робити і в подальшому. Ним були створені умови для комфортного проживання та належного розвитку дітей, задіяні всі матеріальні та моральні ресурси. 29.04.2014 року шлюб було розірвано за рішенням суду. 19.03.2014 року постановою апеляційного суду Харківської області стягнуто аліменти з нього на дітей. Приблизно з серпня 2013 року відповідачка повністю ізолювала від нього дітей та всіляко перешкоджає спілкуванню з ними та участі у їх вихованні. При цьому вказує, що з травня по липень 2013 року бачився з дітьми та проводив з ними час у парку ім.Горького, відвідували атракціони, дитячі майданчики, спілкувались. Разом із тим, відповідачка без його дозволу та відома безпідставно змінила місце проживання дітей, переселившись з ними до квартири батьків, внаслідок чого житлові умови дітей значно погіршились. При цьому [PERSON] та її батьки агресивно висловлювались на його адресу, оговорюють його, настроюють дітей проти нього, примушують називати батьком [PERSON] та судяться з ним. Також було заведено ряд кримінальних проваджень. При цьому не допускають його до дітей, частину аліментів відповідачка умисно не отримувала. Вважає, що відповідачка та її батьки навмисно перешкоджають йому у вихованні дітей, розпалюють ненависть між їхніми стосунками. Вказує, що мати проявляє значно менше уваги дітям через особисте життя. Без його відома відповідачка перевела дітей до іншого навчального закладу, про що дізнався пізніше із судового позову. Вважає, що зміна місця проживання дітей, їх кола спілкування та оточення, звичного способу життя завдало їм додаткового сильного стресу. Впевнений, що відповідачка намагається дошкулити йому, змісити відмовитися на її користь від будь-яких майнових прав та іншим чином маніпулювати ним та навіяти дітям своє особисте негативне ставлення до нього. Вважає, що діти залежні від матері та старших родичів, довірливо вірять всьому, що чують від них та підпадають під їх вплив, що і призвело до формування у них негативного уявлення та ставлення до нього. Через відсутність спілкування з ним і психологічний вплив на них, діти змушено відділилися від нього. Намагався врегулювати з відповідачкою проблему спілкування з дітьми мирним шляхом, неодноразово звертався до неї та просив не чинити перешкод у спілкуванні. Вказує, що дуже любить дітей та хоче бути з ними, бачитись з ними, спілкуватися, приймати активну участь в їх житті, розвитку, вихованні та захисту їх інтересів. Проте домовитись про час спілкування з відповідачкою не вдалося, тому 09.07.2014 року звернувся до Харківської міської ради з метою реалізації його батьківських прав, які порушуються відповідачкою. Рішенням Харківської міської ради було встановлено порядок участі у вихованні дитини. Однак мати дітей та її батьки його систематично ігнорували. Ним неодноразово здійснено спроби побачитися та спілкуватися з дітьми, але у цьому йому постійно перешкоджали [PERSON] за участі її батьків [PERSON] та [PERSON] .. Він був вимушений викликати поліцію, писати відповідні заяви, звертатись до Управління Служби у справах дітей Шевченківського району м.Харкова та Департамент праці і соціальної політики. Однак вважає, що дії останніх були формальними. Також вважає, що причиною розлучення, відсторонення його від дітей, наявність судових та кримінальних справ є сплановані дії по присвоєнню його бізнесу та особистого майна колишньою дружиною та її родичами. Додатково зазначає, що за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, шкідливих звичок не має, рішень щодо нього про притягнення до кримінальної відповідальності, які б набрали законної сили, немає. В нього наразі є нова родина, народилась ще одна дочка - [PERSON] , [INFO] .. Переконаний, що всім дітям потрібне спілкування між собою. Усвідомлює свій батьківський обов`язок приймати участь у вихованні дітей та бажає цього та постійного спілкування з ними. Створення відповідачкою перешкод у спілкуванні з дітьми порушує не тільки його права як батька, а і порушує права дітей та суперечить їх інтересам. Останні зустрічі з дітьми були під безпосереднім впливом відповідачки, яка всіма силами намагалася створити умови неможливості для особистого, довірчого спілкування з дітьми. Впевнений, що без знаходження поруч відповідачки діти зможуть відкрито розмовляти із ним. Викладене вище стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Також відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, згідно змісту якого останній не погоджується з вимогами [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав відносно дітей. Посилається на обставини, зазначені у зустрічній позовній заяві щодо перешкоджання йому позивачем у вихованні та спілкуванні з дітьми. Також зазначає, що судом були встановлені обставини, які спростовують твердження [PERSON] щодо ухилення його від сплати аліментів та зазначають поважні обставини, що виправдовують його як сумлінного батька дітей. Заперечував щодо інших доказів, наданих позивачем в обґрунтування заявлених нею позовних вимог. Вважає, що вони ґрунтуються на брехні позивача. Натомість 19.05.2021 року на сайті судової влади він випадково дізнався про існування справи - адміністративного матеріалу про притягнення до адміністративної відповідальності позивача [PERSON] за невиконання нею обов`язків щодо виховання дітей. Просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позову [PERSON] .. В подальшому відповідачем за первісним позовом неодноразово подано до суду письмові пояснення, в яких наполягав на перешкоджанні йому у здійсненні виховання та спілкування з дітьми. Також вважає, що дітей [PERSON] та представники Служби у справах дітей використовують для отримання грошей на особисті потреби [PERSON] .. Вважає висновок психолога знеособленим та профанацією; висновок Департаменту - одностороннім, таким, що порушує його права та права дітей, ухваленим без його участі та без урахування його аргументів. Вважає зазначені висновки підробленими, винесеними особами без необхідних на то повноважень, та неналежними доказами. Вказує, що не сплата аліментів дітям була зумовлена об`єктивними обставинами (відсутність коштів), що встановлено судовим рішенням. При цьому при першій нагоді він одразу надсилав кошти через поштове відділення, однак [PERSON] умисно їх не отримувала. Крім того, державний виконавець під час здійснення примусового виконання судового рішення не діяв у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, в частині реалізації майна боржника. Натомість [PERSON] після розірвання шлюбних відносин за допомогою своїх родичів вивезла усе майно зі спільного помешкання у невідомому напрямку та не повернула. Наполягав на встановленні судом побачень з дітьми без присутності матері з метою уникнення впливу психотравмуючих факторів. Вважає, що обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною. Просив заборонити [PERSON] та її батькам [PERSON] та [PERSON] чинити йому перешкоди у вихованні дітей, яка також полягає у особистому спілкуванні з ними, для чого просить зобов"язати матір надати батьку актуальні номери телефонів дітей; у побаченнях з дітьми, передбачених у рішенні Департаменту №222 від 13.06.2023 року без умов щодо бажання або небажання з боку дітей до зустрічі та спілкуванні з батьком без присутності інших осіб. Також просив суд постановити окрему ухвалу щодо зобов"язання ТУ ДБР внести відомості про злочин до ЄРДР, обґрунтування чого виклав у додаткових письмових поясненнях від 30.06.2025 року. Позивачем за первісним позовом подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що за весь час розгляду справи відповідач [PERSON] жодного разу не поцікавився життям дітей, їх здоров"ям, успіхами, навчанням, злісно та зухвало ухиляється від виконання батьківських обов"язків та сплати аліментів на їх утримання. Після початку військової агресії з боку рф та бойових дій в м.Харкові відповідач жодного разу не цікавився дітьми, не спілкувався з ними, їх місцезнаходженням, що на її переконання свідчить про байдужість батька до дітей. Вважає, що відомості про наявність дітей відповідачу потрібні лише для уникнення кримінальної відповідальності. Переконана, що [PERSON] не може бути батьком дітей [PERSON] та [PERSON] , не має на це морального права, тому просить позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав задовольнити. Відповідачем на зустрічним позовом - [PERSON] подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що підтримує позовні вимоги за первісним позовом, вважає їх обґрунтованими. Щодо зустрічного позову посилається на його необґрунтованість. Зокрема вказує, що самі діти не бажають спілкуватись з батьком, який за всі роки не вчинив жодних кроків, щоб викликати у дітей бажання до спілкування з ним. Вважає, що такі відносини між дітьми та батьком викликані знущанням [PERSON] над дітьми, знущанням та побиттям матері на очах дітей, домашнім насильством під час спільного проживання. Також зазначає, що батько погрозами намагався викликами у дітей любов до себе. Після розірвання шлюбу [PERSON] з дітьми змушена була переховуватись від [PERSON] .. За побиття дружини та його [PERSON] було засуджено вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 12.04.2017 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] на виконання рішення органу опіки та піклування неодноразово відвозила дітей на зустріч до батька, на які останній зі слів дітей приходив з якоюсь жінкою, яка знущалась над дітьми. Такі зустрічі травмували дітей, завдавали моральних страждань. Вказує, що діти дорослі та самостійно приймають рішення щодо зустрічі з батьком і не він ніяк не може тому заважати. Також вказує, що виїхав з дружиною на дачу чотири роки тому через погіршення її стану здоров`я. Також вказує, що [PERSON] не намагався забезпечити дітей житлом, придатним для проживання. При цьому діти мають право самостійно визначати місце свого проживання. Також рішення служби у справах дітей стосувалось малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , діти вже подорослішали і самі можуть вирішувати щодо способу спілкування з батьком та особами, зазначеними у позовній заяві [PERSON] .. При цьому зазначив, що батько [PERSON] ніколи не запрошував дітей на день народження, так само і не вітав останніх, не цікавився їхнім життям. Зі слів [PERSON] йому відомо, що після повномаштабного вторгнення батько [PERSON] виїхав до Німеччини, також туди виїхала дочка [PERSON] - [PERSON] разом зі своєю матір`ю. Вказує, що [PERSON] постійно переховується від державних виконавців у зв`язку із систематичним ухиленням від сплати аліментів. Достатній рівень життя дітей батько зухвало та цинічно не забезпечує, ніколи не піклувався про своїх дітей з моменту їх народження. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] .. Відповідачем на зустрічним позовом - [PERSON] подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає про необґрунтованість зустрічного позову [PERSON] та просить відмовити у його задоволенні з підстав, аналогічних поясненням [PERSON] .. У своїх додаткових поясненнях зазначає, що [PERSON] разом з правами на дітей, має обов"язки щодо належного їх виховання, які останній систематично та умисно не виконує, морально знущається над дітьми. Вважає, що через погрози та примус [PERSON] намагається зобов`язати дітей виконувати його забаганки; діти останньому необхідні лише для уникнення від кримінальної відповідальності за ухилення від мобілізації. [PERSON] чинив перешкоди в отриманні дітьми освіти та можливості спільно навчатись. Вказує, що діти бояться батька та ненавидять, він травмує їх психіку. Також зазначила, що не заперечувала проти зустрічей [PERSON] з дітьми, але вважає, що необхідно враховувати думку дітей, їх волюта бажання. Просить позов [PERSON] задовольнити. [PERSON] подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що протягом всього життя не отримував ніякої підтримки, ніякої участі, ані порад, ані батьківської турботи з боку батька [PERSON] .. Після початку війни, в лютому та в березні 2022 року мати неодноразово зверталась до батька з проханням допомоги виїхати з міста Харкова в інше безпечне місце, але допомоги чи порад батько не надав. Влітку 2022 році за сприянням батьків друзів працював з мамою у благодійному фонді, за що отримували їжу та продукти, які приносили додому. Але мати потрапила до лікарні та не могла більше працювати, їй зробили декілька операцій та отримала інвалідність. Влітку 2023 року працював у благодійному фонді помічником повара. Наразі навчається на першому курсі НТУ «ХПІ», але не сподівається на підтримку батька, на літо підшукує роботу, вимушений був звернутись до суду з позовом про стягнення з батька аліментів на навчання. [PERSON] ніколи не цікавився де вони з сестрою мешкають, де і як навчаються, чим заробляють на життя. Вказує, що у відзиві на його позов батько зазначив, що не вважає його своїм сином. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Омельченко К.О. від 24.05.2017 року відкрито провадження у справі та її призначено до розгляду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 17.03.2021 року. Ухвалою судді Цвірюка Д.В. від 22.03.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.05.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] .. Ухвалою суду від 11.06.2021 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та її призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.09.2021 року до участі у справі за зустрічним позовом [PERSON] залучено Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалами суду від 13.03.2023 року, від 14.04.2023 року, від 30.05.2023 року, від 01.10.2024 року та від 29.11.2024 року витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 06.05.2025 року залучено [PERSON] в якості третьої особи за позовами [PERSON] та [PERSON] .. В судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у заяві, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей. Щодо вимог за зустрічним позовом заперечувала. Також додатково зазначила, що не перешкоджає спілкуванню дітей з батьком, навпаки вмовляла дітей на такі зустрічі. Разом із тим після зустрічей з батьком у дітей помічався моральний зрив, їм не подобалось, що він постійно знімав їх зустрічі, тягнув їх. Зазначила, що лише після подання нею позову до суду [PERSON] почав вимагати спілкування з дітьми, Однак діти самі не бажають цього. Вказала, що під час спільного проживання батько жорстоко ставився до дітей, побив на очах у дитини дідуся та її. Вважає, що батько не виконує своїх батьківських обов"язків. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Вимоги за зустрічним позовом підтримав, .посилаючись на підстави, зазначені у заяві. Також зазначив, що про наявність чи відсутність у дітей телефонів йому невідомо, грошей на придбання телефонів не давав, однак бачив у суді в руках дітей телефони. Про потребу дітей у мобільних телефонах йому не повідомлялось. При цьому зазначив, що до його подарунків дітям ставились завжди упереджено, питання виховання дітей завжди зводилось до вирішення майнових питань. У суді з дітьми не спілкувався, оскільки поруч перебувала відповідачка та вважає таке спілкування недоречним через стресовість ситуації. Під час зустрічей з дітьми використовував засоби фіксації через необхідність надання до суду відповідних доказів. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо вимог до нього [PERSON] з тих підстав, що він жодним чином не перешкоджає спілкуванню батька з дітьми, але дітей є власна думка з цього питання. Це нове покоління зі своїм баченням та мисленням, вони самостійно приймають рішення. Діти виходили до батька, але вони не відчували від нього любов та повагу. Як батько [PERSON] нічого дітям не зробив, не турбувався про них. Наполягав, що особисто не заважав ніколи і не буде заважати у спілкуванні дітей з батьком. Щодо місця проживання дітей зазначив, що поселив дочку з дітьми у себе у квартирі як рідних людей після того, як їх вигнали з власного будинку. Проживають вони з 2014 року. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо вимог до неї [PERSON] з тих підстав, що вона жодним чином ніколи не перешкоджала спілкуванню батька з дітьми, вважає, що уся родина повинна бути разом. [PERSON] номери телефонів дітей не просив у неї. Згідно письмових пояснень представника третьої особи - Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, останній просив справу розглянути у відсутність представника органу опіки та піклування. Згідно висновку в останній редакції від 23.06.2023 року Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, в інтересах дітей вважає доцільним встановити графік зустрічей батька з дітьми за запропонованим органом порядком за згодою дітей. Згідно висновку від 22.08.2017 року орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Опитаний в судовому засіданні 15.11.2024 року неповнолітній [PERSON] повідомив, що проживає з мамою та сестрою за адресою [ADDRESS] більше 5 років. Батько проживає окремо. Жив разом із батьком, коли було 6-7 років. Зазначив, що відносини з батьком погані тепер і завжди були поганими, бив сестру, знущався з нього та мами, міг ображати. Останній раз спілкувались до війни. Бачились лише тричі в суді. Телефоном спілкувались на початку війни, один чи два рази, була не дуже гарна розмова. Батько телефонував матері, а мати передавала слухавку. Зазначає, що не хоче надавати свій номер телефону батьку, натомість він змушував його повідомити, залякував судом, невідомими статтями. Також повідомив, що не хоче спілкуватись з батьком, оскільки він зробив багато поганого йому, сестрі, матері та родичам. Вважає. Що батько робить все формально, для «галочки», саме по собі спілкування йому не потрібне. Батьку важливо було все записати на диктофон, знімати на відеокамеру. У родині тему щодо батька не обговорюють, не хочуть його бачити. Мати цю тему також не піднімає. Наполягає на тому, що не бажав та не бажає спілкуватись з батьком. Зустрічатись з батьком також не бажає, не відчуває з ним зв`язок. Коли батько був потрібен, його не було поруч. Вказує, що йому батька замінив дідусь, морально завжди його підтримував, допомагав порадами. Опитана в судовому засіданні малолітня [PERSON] повідомила, що спільно проживає з мамою та братом, до батька ніяк не відноситься, він для неї ніхто, сприймає лише як біологічного батька. Коли батьки розлучилась, їй було 5 років, не була проти спілкування, але з часом відносини погіршились. Батько майже не телефонував, лише два рази на день народження, вважає, що через перебування справи в суді. Один раз приходив до школи, не бажала спілкуватись, боялась його. Батька майже не бачила, останній раз коли їй було 7-8 років, потім коли вже було 13 років При цьому на теперішній час не відчуває бажання спілкуватись з ним, це їй не потрібне, боїться батька, чому саме не пам`ятає. Також вважає, що батько не бажав спілкування з нею тоді, а на теперішній час вона вже його не потребує. Вказує, що мати не налаштовувала її проти батька, нічого їй не казала, ні поганого, ні доброго. Вказує, що бабуся та дідусь приїздили до них у гості у квартиру, де вони проживають. Зі спогадів з дитинства пам`ятає як грались та гуляли з мамою та братом. Батька не пам`ятає, коли побачила його, то не впізнала. Знає, що були сварки, але їх не пам"ятає чітко. Була мала, тому дитинство не пам`ятає. Суд, заслухавши вступне слово сторін, дослідивши письмові докази, оглянувши відеозаписи та аудіозаписи, встановивши факти та відповідні правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачкою [PERSON] .. Вказані обставини не оспорюються сторонами, а отже в силу ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Також встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.04.2014 року, позов [PERSON] задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки змінено на « [PERSON] ». Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18.03.2014 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.09.2014 року №567 встановлено порядок участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено час: перша, третя субота та друга, четверта неділя місяця з 10600 до 13:00 години. Позивач [PERSON] в позові та поданих до суду заявах зазначає, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання, матеріальну допомогу на їх утримання не надає, існує заборгованість зі сплати аліментів. В підтвердження заявлених вимог позивачем надано до суду розрахунок державного виконавця щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 1201622048000262 віл 15.12.2016 року за фактом ухилення [PERSON] від сплати аліментів; копію вироку Ленінського районного суду м.Харкова від 12.04.2017 року про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.125 КК України (потерпілі [PERSON] та [PERSON] ). Також позивачем надано до суду лист Служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 06.09.2016 року №01-42/1030-16, згідно змісту якого Службою надано погодження на відрахування зі складу учнів гімназії малолітнього [PERSON] у зв`язку з переходом його на навчання до Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №99 за заявою його матері [PERSON] , без погодження з батьком [PERSON] . Згідно листа Служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 07.09.2016 року №01-42/1036-16 Службою надано погодження на зарахування малолітньої [PERSON] , [INFO] , до складу учнів Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №99 за заявою її матері [PERSON] , без погодження з батьком [PERSON] . Згідно листа Служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 07.09.2016 року №01-42/1035-16 Службою надано погодження на зарахування малолітнього [PERSON] , [INFO] , до складу учнів Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №99 за заявою його матері [PERSON] , без погодження з батьком [PERSON] . Матеріали справи також містять заяву малолітнього [PERSON] на ім`я начальника Управління служб у справах дітей датовану 07.07.2017 року, в якій останній погоджується з позбавленням батьківських прав батька [PERSON] . Також зазначає, що батько до нього не приходить ні додому, ні до школи, з днем народження не вітає, подарунки не дарує, він батька боїться, бив маму та дідуся у нього на очах, тягнув до себе його сестру, яка плакала. Називає батьком дідуся. Відповідно змісту листа-відповіді від 18.05.2017 року №293 на запит Служби у справах дітей головний лікар КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №4» неповнолітні [PERSON] та [PERSON] знаходяться під наглядом фахівців закладу. Під час відвідування лікарів закладу дітей супроводжувала мати [PERSON] , яка виконувала усі медичні рекомендації. [PERSON] до поліклініки з питань стану здоров`я дітей не звертався. Зі змісту характеристики [PERSON] за підписом директора ХСШ №99 вбачається, що батько [PERSON] протягом навчального року до класного керівника не звертався, батьківські збори не відвідував. Зі змісту характеристики [PERSON] за підписом директора ХСШ №99 вбачається, що мати [PERSON] відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами та досягненнями дитини у навчанні. Згідно довідки директора EEShool від 04.12.2017 року [PERSON] 06.10.2017 року відвідують курси англійської мови в Excellent English Scool, навчаються на платній основі. Платником та представником учнів за договором є [PERSON] (мати). Протягом відвідування курсів англійської мови викладачі жодного разу батька дітей [PERSON] не бачили. [PERSON] успіхами дітей у навчанні не цікавиться. На заняття дітей приводять [PERSON] (мати) , [PERSON] (бабуся) та [PERSON] (дідусь). Згідно довідки директора Харківської спеціалізованої шкоди №99 від 20.11.2017 року №01-45/519 на конкурсному прийманні до закладу 09.06.2016 року [PERSON] була присутня в супроводі матері [PERSON] . Батько [PERSON] на випробуваннях був відсутній. Заяву про дозвіл на участь у конкурсному прийманні батько не підписував. Заяву про зарахування [PERSON] до шкоди 17.06.2016 року мати також написала самостійно. На вимогу адміністрації закладу щодо згоди батька на навчання дитини в ХСШ №99 мати надала копію листа Служби у справах дітей Шевченківського району м.Харкова від 07.09.2016 року №01-42/1036-16; на конкурсному прийманні до закладу 13.09.2016 року Нікіта був присутнім в супроводі матері [PERSON] . Батько [PERSON] на випробуваннях був відсутній. Заяву про дозвіл на участь у конкурсному прийманні батько не підписував. Заяву про зарахування [PERSON] до шкоди 15.09.2016 року мати також написала самостійно. На вимогу адміністрації закладу щодо згоди батька на навчання дитини в ХСШ №99 мати надала копію листа Служби у справах дітей Шевченківського району м.Харкова від 07.09.2016 року №01-42/1035-16. [PERSON] батьківські збори протягом 2016/2017 навчального року, вересня, жовтня, листопада 2017 року не відвідував, зі слів учителів навчальними досягненнями дітей не цікавився, жодного разу дітей зі шкоди не забирав. Мати дітей [PERSON] щоденно приводить дітей до школи, відвідує всі батьківські збори, буває на шкільних і класних святах, постійно цікавиться успіхами та досягненнями дітей у навчанні. Після уроків [PERSON] та [PERSON] протягом навчального року забирали мати [PERSON] , дідусь [PERSON] , бабуся [PERSON] .. З матеріалів справи також вбачається, що органом опіки та піклування 04.04.2017 року було проведено обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Встановлено, що квартира 2-кімнатна, ізольована, знаходиться на 4-му поверсі 5-ти поверхового будинку, загальна площа квартири 55кв.м.. Квартира обладнана необхідними комунальними зручностями, зроблено сучасний ремонт, є необхідні меблі та речі домашнього побуту. Цілком безпечно для проживання малолітніх дітей, прибрано, охайно. У малолітніх дітей є спальні місця, місце для занять, місце для зберігання одягу та особистих речей, місце для прийому їжі. Для проживання, виховання та розвитку дітей створені належні умови, діти забезпечені усім необхідним відповідно до вікових потреб. В родині панують доброзичливі, теплі відносини. Дорослі з повагою ставляться до дітей, разом проводять вільний час. На час обстеження за вказаною адресою також проживали дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] .. Останні не заперечували проти проживання дітей та дочки. За результатами соціально-психологічної роботи з сім`єю [PERSON] , проведеної спеціалістом Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Шевченківського району м.Харкова, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мешкають разом з матір"ю, бабусею та дідусем з боку матері, потреби дітей задовольняються у повному обсязі, складних життєвих обставин не виявлено. [PERSON] батька діти називають по імені, підкреслюючи, що він для них є сторонньою людиною. Згадуючи про нього, вони знаходяться у стані психічного стресу, відчуваючи тривогу, невпевненість, злість і страх. Агресивні, насильницькі дії батька, його відсутність в житті й вихованні дітей негативно позначилось на їх психоемоційному стані. Відсутність [PERSON] в житті [PERSON] та [PERSON] , відсутність позитивних спогадів, спільного спілкування, проживання, недостатнє задоволення потреб у батьківській любові та теплі, досвід спостерігання дітьми за фізичним насильством з боку батька призвели до атрофії сприймання батька як члена родини, що можу забезпечити спокійну обстановку, психологічну й фізичну безпеку. Така поведінка викликала у дітей відсутність прихильності до біологічного батька, небажання спілкування з ним. Згідно відомостей, що містяться в автоматизованій системі документообігу суду, в провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України (ухилення від сплати аліментів на утримання дітей), яке ухвалою суду від 19.05.2025 року призначено до судового розгляду. [PERSON] до суду надано чеки, квитанції, платіжні доручення, а також довідки та листи уповноважених осіб поштового зв`язку на підтвердження періодичного здійснення часткової виплати суми аліментів на утримання дітей, а також чеки щодо придбання канцелярських товарів 31.08.2014 року, подарунків на день народження у 2018 році, та у 2014 році «набір поліцейського», придбання квитків на атракціони під час зустрічей 01.11.2014 року, 14.12.2014 року та [INFO] . При цьому відповідачем за первісним позовом в заявах по суті справи та поясненнях неодноразово зазначалось про об`єктивну неможливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному рішенням суду, із посиланням на відсутність доходу та майна, а також перебування на утриманні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31.07.2015 року). Крім того згідно відомостей АСДС суду рішенням Шевченківського районного суду міста Харкова від 23.04.2025 року стягнуто з [PERSON] на користь повнолітнього сина [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1 / 6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 березня 2025 року і до закінчення [PERSON] навчання, але не довше ніж до 30 червня 2028 року, та не більше як до досягнення ним 23 років. Рішення набрало законної сили. Відповідно до листа Дергачівського районного суду Харківської області від 20.04.2018 року впродовж 2011-2013 років згідно реєстраційний даних [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП не притягувався. Відповідно до листа Дзержинського районного суду м.Харкова станом на 11.04.2018 року адміністративний протокол відносно [PERSON] за ст.173-2 КУпАП до суду не надходив. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в позові та поданих до суду поясненнях зазначає, що відповідач [PERSON] перешкоджає йому у вихованні дітей та спілкуванні з ними. В підтвердження заявлених вимог позивачем надано до суду звернення з цього питання до різних органів, у тому числі до правоохоронних, до навчальних закладів,закладів охорони здоров`я та органу опіки й піклування. Відповідно до листів Служби у справах дітей [PERSON] направлялись роз`яснення згідно діючого законодавства України, що перешкоджання зустрічам батька з малолітніми дітьми вона порушує права дітей та батька. Також роз`яснено право батька дітей на звернення до суду з відповідним позовом. Згідно листа директора ХГ №116 від 29.08.2014 року інформація про фізичний та психічний стан [PERSON] , його успішність та поведінку, та про те, чому батько не бачиться зі своєю дитиною не збиралася і у закладі відсутня. Згідно листа директора ХСШ №99 від 28.08.2018 року у закладі немає спеціалістів, які б мали право надати фахову оцінку психічного та фізичного стану дітей. Згідно листа директора ХСШ №99 від 10.10.2018 року, адресованого [PERSON] , 03.09.2018 року останній дійсно був присутнім на урочистій лінійці, присвяченій Дню Знань. Також підтверджувався факт спілкування [PERSON] в коридорі школи з [PERSON] у присутності двох представників поліції. 03.09.2018 року в кабінеті директора школи відбулася зустріч з дітьми [PERSON] та [PERSON] у присутності і з дозволу матері дітей [PERSON] .. У ході зустрічі [PERSON] цікавився життям дітей, їх справами. Батько подарував їм шоколад, брати який діти відмовились. Листом директора ХСШ №99 від 08.02.2023 року [PERSON] повідомлялось характеризуючі дані дітей, а також їх успіхи у школі. Листом директора КНП «Міська дитяча поліклініка №4» ХМР [PERSON] повідомлялось щодо стану здоров"я дітей [PERSON] та [PERSON] . Крім того, оглядом в судовому засіданні відео та аудіо записів встановлено, що [PERSON] вживає заходів з метою здійснення спілкування та виховання дітей. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку №489 від 22.08.2017 року, наданого Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Разом із тим, зазначений висновок органу опіки та піклування є рекомендаційним для суду. При цьому суд зазначає, що у своєму висновку від 23.06.2023 року орган опіки та піклування вважав за доцільне встановити спосіб участі батька у вихованні дітей шляхом визначення графіку зустрічей, що на переконання суду є неможливим у разі позбавлення останнього батьківських прав. Крім того, у судовому засіданні [PERSON] повідомив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей, саме з метою вирішення питання щодо його участі у вихованні дітей ним подано до суду заяву про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, які чинять відповідачі за зустрічним позовом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю (батьком). Згідно зі ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому суд зауважує, що приписами чинного законодавства, яке регулює сімейні правовідносини, зокрема відносини батьків та дітей, визначене коло взаємних прав і обов`язків батьків і дітей. Вочевидь, переважна кількість батьківських прав та обов`язків стосується дитини до досягнення нею повноліття, проте й після досягнення дитиною повноліття правовий зв`язок між батьками та їхніми дітьми не припиняється, батьківські права продовжують існувати. Так, права та обов`язки батьків і повнолітньої дитини визначені розділом ІІІ СК України. Зокрема, у статтях 202, 203 СК України передбачено обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, зокрема, шляхом сплати аліментів, та брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Також СК України надає батькам, які не були позбавлені батьківських прав стосовно своїх дітей, права та обов`язки щодо їх внуків та правнуків, зокрема право на їх виховання та спілкування (стаття 257 СК України), право на утримання та піклування з боку внуків, правнуків (стаття 264 СК України), право на спадкування за законом у порядку другої черги (стаття 1262 ЦК України). У статті 166 СК України визначені правові наслідки позбавлення батьківських прав. Так, у частині першій наведеної статті передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Зміст наведених законодавчих приписів зумовлює висновок про те, що, досягаючи повноліття, особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що факт досягнення дитиною повноліття під час розгляду спору по суті та ухвалення відповідного судового рішення не може впливати на правовий результат вирішення справи судом, оскільки суд має оцінювати у сукупності факти виконання/невиконання батьками своїх обов`язків щодо дитини за період до її повноліття, які й стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. Викладений підхід дозволить, зокрема, запобігти зловживанню відповідачами своїми процесуальними правами шляхом умисного затягування розгляду справи (чекаючи досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку) та уникнути ситуацій, коли внаслідок дій суду через значне навантаження, тимчасову відсутність судді, зміну складу суду, наявність підстав для зупинення провадження у справі, ухвалення судом заочного рішення про позбавлення батьківських прав та подальшого перегляду такого рішення за заявою відповідача зі спливом значного проміжку часу тощо справа не буде розглянута до повноліття дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 січня 2024 року по справі № 185/9339/21, відступаючи від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду щодо застосування п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», на який також міститься посилання в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, зауважує, що «досягнення дитиною повноліття під час розгляду цивільної справи судом не може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав». Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на вище викладене, з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, судом не встановлено факту винної поведінки відповідача, тобто факту свідомого ухилення батька неповнолітньої дитини - [PERSON] та повнолітньої дитини - [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та негативного впливу останнього на фізичний та духовний розвиток дітей та їх виховання. Крім того, позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками суд не вбачає правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини в основному займається мати, з якою проживають діти, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь у їх вихованні, у спілкуванні з ними, тобто, що свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції щодо свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав за його недоведеністю. При цьому суд не враховує як належний, допустимий та достатній доказ негативного впливу на дітей батька результати соціально-психологічної роботи з сім`єю через невідповідність його зазначеним вище критеріям. Разом із цим, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своїх дітей [PERSON] та [PERSON] . Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] суд зазначає наступне. Як встановлено судом між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості щодо способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, у зв`язку з чим 05.01.2018 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до суду, який в подальшому уточнено 22.12.2018 року. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). У статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, передбачено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. У статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч. 8 ст.7 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини. Відповідно до ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, а інший не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Отже, із системного тлумачення частини 1 статті 3 Конвенції «Про права дитини», ст. ст.7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. У частинах першій та другій статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Суду не надано доказів того, що [PERSON] перебуває на наркологічному або психоневрологічному обліку. Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №222 від 23.06.2023 року, зазначено за доцільне встановлення графіку зустрічей батька [PERSON] із дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , визначивши час: першу третю суботу місяця з 10:00 до 19:00 та другу, четверту неділю місяця з 10:00 до 19:00. Усі зустрічі проходять за згодою дитини. Разом із тим, з огляду на те, що станом на дату розгляду справи [PERSON] вже досяг повноліття, визначення порядку участі батька у його вихованні та спілкуванні є недоцільним. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Отже, установивши характер спірних правовідносин, обставини справи, наявні у справі докази, доводи сторін, враховуючи рівність прав батьків на участь у вихованні дитини та виходячи з інтересів дитини, суд дійшов висновку про доцільність встановлення способу та порядку участі [PERSON] у вихованні дочки [PERSON] , шляхом зустрічей без присутності матері (інших родичів) першу, третю суботу місяця з 10:00 год. до 19:00 год. та другу, четверту неділю місяця з 10:00 год. по 19:00 год. за попередньою домовленістю із матір`ю дитини щодо місця та часу таких зустрічей та за попередньою згодою дитини. Крім того, з огляду на необхідність дотримання заходів безпеки, враховуючи введення в Україні воєнного стану, суд вважає за необхідне визначити спілкування батька з дочкою шляхом необмеженого спілкування батька засобами мобільного зв`язку (включаючи усі месенджери та соціальні мережі) за згодою дитини. На переконання суду на даний час саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі вихованні дитини. При цьому дослідженими в судовому засіданні доказами не встановлено здійснення перешкод [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дочкою відповідачами за зустрічним позовом - [PERSON] та [PERSON] , а тому у задоволенні позовних вимог до вказаних осіб слід відмовити. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши надані сторонами докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. При цьому, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial