Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

У жовтні\~2024\~року [PERSON] \~звернувся\~до суду\~з зазначеним\~позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 18 січня 2024 року між ним та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , яка належала останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначив, що колишні власники квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після продажу квартири, самовільно зайняли її та відмовляються добровільно її звільнити. З метою досудового врегулювання спору, він направив відповідачам письмову вимогу щодо звільнення житлового приміщення. Проте, у відповідь відповідачі повідомили його про те, що договір купівлі-продажу від 06 грудня 2019 року був укладений внаслідок шахрайських дій з боку [PERSON] , оскільки вони не мали наміру продавати квартиру, тому не збіраються звільняти житло та будуть продовжувати проживати у ньому. Вказував, що станом на момент звенення до суду жодного кримінального провадження щодо можливого шахрайства з боку [PERSON] не було зареєстровано. Отже, це означає, що особи, які проживають у квартирі [ADDRESS] , з моменту її відчуження, а саме з 06 грудня 2019 року (протягом п`яти років) не вжили жодних правових заходів для оскарження договору купівлі-продажу від 06 грудня 2019 року або захисту своїх прав у межах чинного законодавства України. Позивач вважає, що дії відповідачів, які самоправно зайняли жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] є неправомірними. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника квартири [ADDRESS] , позивач просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із квартири [ADDRESS] та стягнення з останніх судових витрат. Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с. 31). Ухвалою суду від 22 січня 2025 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі\~залишено без задоволення (т.1 а.с.122). Ухвалою суду від 22 січня 2025 року клопотання представника відповідача про залучення третьої особи\~залишено без задоволення (т.1 а.с.123). Ухвалою суду від 22 січня 2025 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (т.1а.с.125). Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року заява [PERSON] про відвід судді залишена без задоволення (т.1 а.с.147,150-151). Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року заяви [PERSON] , [PERSON] про залучення їх в якості співвідповідачів по справі залишені без задоволення (т.1 а.с.148,152). Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року залучено по справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] (т.1а.с.149,154-155). Ухвалою суду від 05 травня 2025 року клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження у справі залишено без задоволення (т.1 а.с.201). Ухвалою суду від 05 травня 2025 року клопотання представника [PERSON] про відвід судді залишено без задоволення (т.1а.с. 202). Ухвалою суду від 06 травня 2025 року провадження у справі зупинено, справу передано до канцелярії Хаджибейського районного суду м. Одеси для призначення судді для вирішення питання про відвід судді Сегеди О.М. (т.1 а.с. 216-217). Ухвалою судді Хаджибейського районного суду м. Одеси Леонова О.С. від 08 травня 2025 року у задоволенні заяви про відвід судді Сегеди О.М. було відмовлено (т.1 а.с. 223-224). Ухвалою суду від 09 травня 2025 року провадження у справі поновлено, призначено судове засідання (т.1 а.с.229). Представник позивача, діючий на підставі ордеру від 13 жовтня 2024 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Раніше надав відповідь на відзив (т.1 а.с.23,24-25,87-96,97). Представник відповідачів, діючий на підставі ордеру від 15 листопада 2024 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав відзив та заперечення на позов (т.1 а.с.40,41,42,43,53-64). Представник [PERSON] , діючий за ордером від 12 березня 2025 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні (а.с.140,175). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом першим главою 29 книги третьою ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2024 року, укладеного між ним та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.8-11). 18 січня 2024 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності,, що підтверджується інфор мацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.13). Відповідно до нотаріально посвідченної заяви [PERSON] від 23 січня 2024 року, останній отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 924000,00 грн. за продаж вказаної квартири і будь-яких претензій, які б стосувалися виконання умов вищевказаного договору купівлі-продажу у нього не має (т.1 а.с.12). Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №115-207661-ф/о від 17 вересня 2024 року, в квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований (т.1 а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що 07 вересня 2023 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були зняти з реєстрації з квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру №№845868, 845854, 845844 від 15 жовтня 2024 року (т.1 а.с.28,29,30). Встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06 грудня 2019 року між останнім та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1а.с.15-18). Відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу від 06 грудня 2019 року продаж квартири [ADDRESS] здійснено за 571000,00 грн., які продавець перерахував у відповідних частках на розрахункові рахунки продавців повністю до підписання договору, що підтверджується платіжними дорученнями №№320476, 320479, 320482 від 06 грудня 2019 року. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за вищезазначену квартиру здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавців (т.1 а.с.171,172). 06 грудня 2019 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.19). Встановлено, що колишні власники квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після продажу вказаної квартири, проживають в ній без реєстрації та відмовляються її добровільно звільнити. З матеріалів вбачається, що з метою досудового врегулювання спору, позивач [PERSON] направив відповідачам письмову вимогу щодо звільнення житлового приміщення (т.1 а.с.21). Встановлено, що у відповідь на письмову вимогу [PERSON] , відповідачі відмовились звільнити квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.22). З змісту акту про фактичне проживання осіб від 20 вересня 2024 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.72,128). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1346950 від 05 травня 2025 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не зареєстрований, знятий з реєстрації 03 жовтня 2019 року, що підтверджується відповідю з Єдиного державного демографічного реєстру №1346950 від 05 травня 2025 року та довідкою про зняття з реєстрації місця проживання особи від 03 жовтня 2019 року (т.1 а.с.194,244). З відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1346925 від 05 травня 2025 року вбачається, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не зареєстрований, оскільки з 02 жовтня 1993 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.195). Таким чином, у відповідачів та третіх осіб відсутнє право власності на квартиру [ADDRESS] та право користування нею. Встановлено, що 06 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній взяв у борг грошову суму у розмірі 714400,00 грн., що в еквіваленті складає 29920 доларів США по курсу НБУ станом на 06 грудня 2019 року, без нарахування відсотків, та зобов`язується повернути її до 06 грудня 2020 року (т.1а.с.73). 18 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений додатковий договір до договору позики (т.1а.с.74). Встановлено, що 05 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній взяв у борг грошову суму у розмірі 665598,47 грн., що в еквіваленті складає 23980 доларів США по курсу НБУ станом на 05 березня 2021 року, без нарахування відсотків, та зобов`язується повернути її до 20 червня 2021 року (т.1а.с.76). 14 березня 2021 року, 21 вересня 2021 року, 17 грудня 2021 року, 17 червня 2022 року, 16 грудня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчені додаткові договора до договору позики від 05 березня 2021 року (т.1а.с.77,78,79,80,81). \~ \~ \~ \~17 червня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній взяв у борг грошову суму у розмірі 115849,40 грн., що в еквіваленті складає 3960,00 доларів США по курсу НБУ станом на 17 червня 2021 року, без нарахування відсотків, та зобов`язується повернути її до 17 серпня 2022 року (т.1а.с.83). \~ \~ \~ \~16 грудня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній взяв у борг грошову суму у розмірі 144811,66 грн., що в еквіваленті складає 3960,00 доларів США по курсу НБУ станом на 16 грудня 2022 року, без нарахування відсотків, та зобов`язується повернути її до 16 червня 2023 року (т.1а.с.85). З вищевказаних договорів вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] існували боргові зобов`язання, які не є предметом спору у даній справі, тому надані в якості доказів копій договорів позики, суд не бере до розгляду, оскільки вони не стосується предмета доказування. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 19 жовтня 2023 року відомостей про наявність незнятої чи непошашеної судимості щодо [PERSON] , [INFO] , відсутні (т.1а.с.98). \~ \~ \~ \~В процесі судового розгляду було встановлено, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватися та розпоряджатися квартирою [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. \~ \~ \~ \~Отже, в результаті незаконних дій відповідачів, порушуються права позивача, як власника квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що відповідачі добровільно відмовляються звільнити квартиру [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст.ст.\~15,\~16\~ ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті\~4\~ЦПК\~України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. \~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно зі ст.\~47\~Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.\~9\~ЖК\~України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як було встановлено в судовому засіданні відповідачі не були і не є членами сім`ї позивача, оскільки разом вони не проживали. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.\~109\~ЖК\~України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Статтею\~317\~ЦК\~України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.\~319\~ЦК\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1ст.\~383\~ЦК\~України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст.\~391\~ЦК\~України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Статтею\~41\~Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Відповідно до статей\~12,\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Як було встановлено в судовому засіданні, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , колишні співвласники квартири [ADDRESS] , 06 грудня 2019 року уклали з [PERSON] договір купівлі продажу своїх часток квартири та отримали кошти. Тобто розпорядились своєю власністью на свій розсуд. Оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні положень ст. 64\~ЖК\~України, та не є співвласниками квартири [ADDRESS] , тому на них не розповсюджуються положення ст.\~156\~ЖК\~України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Суд вважає, що положення статей\~383,\~391 ЦК\~України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а також колишних власників майна. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідачі втратили право користування квартирою [ADDRESS] після того, як продали квартиру [PERSON] . У постанові\~Верховного Суду\~\~від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22 зазначено, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, суд прийшов до висновку про те, що відповідачі залишаючись проживати в квартирі [ADDRESS] , власником якої є позивач [PERSON] , є сторонніми для нього особами, які перешкоджають останньому належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права, як власника. Таким чином, припинення права користування відповідачами приміщеннями квартири [ADDRESS] , №3, шляхом виселення відповідачів, відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, оскільки останні проживають у вказаній квартирі без будь-яких правових підстав, та не є членами сім`ї власника цієї квартири. За таких обставин, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). \~ \~ \~ \~Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. \~ \~ \~ \~Судовий збір у справі складає грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду, оскільки позовні вимоги задоволенні, то судовий збір необхідно стягнути з відповідачки на користь позивачки.

Outcome: partial