Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

11.10.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.04.2016 року зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] . [INFO] у них народився син [PERSON] . У 2023 році шлюб розірвано. В період шлюбу, 24.04.2023 року, за сумісні кошти вони придбали однокімнатну квартиру площею 40,9 кв.м. по [ADDRESS] вартістю 202 300 грн., яку оформили на ім`я відповідачки. Також 28.10.2021 року вони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру площею 53,7 кв.м. по [ADDRESS] , вартістю 275 500 грн., яку також оформили на ім`я відповідачки. 18.12.2017 року вони придбали гараж площею 24,3 кв.м. вартістю 55 000 грн. в автогаражному кооперативі «[INFO]» по [ADDRESS] , який зареєстрували на ім`я відповідачки. Крім того, під час шлюбу, 18.01.2022 року, за спільні кошти вони придбали автомобіль LEXUS модель СТ200 Н білого кольору, 2015 року випуску, об`єм двигуна 1797 см3 вартістю 15 328 доларів США, що в еквіваленті становить 584 796 грн., який зареєстрували за відповідачкою. 19.09.2023 року, після звернення з позовом про розірвання шлюбу, відповідачка без його згоди відчужила вказаний автомобіль іншій особі, однак компенсацію половини його вартості йому не сплатила. Загальна вартість всього придбаного під час шлюбу майна становить 1 117 596 грн. Таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вартість частини вказаного майна, на яку він має право, становить 558 798 грн., оскільки частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Добровільно розділити майно відповідачка не бажає. За таких обставин просить суд визнати за кожним з них право власності по частині на вказані вище однокімнатну квартиру, двокімнатну квартиру та гараж, а також стягнути на його користь з відповідачки грошову компенсацію за відчужений нею без його згоди автомобіль в сумі 292 398 грн. /т.1 а.с.2-7/. Ухвалою суду від 12.10.2023 року відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено судовий розгляд на 15.11.2023 року /т.1 а.с.1/. 27.10.2023 року представницею відповідачки [PERSON] - адвокатом Сотською С.О. подано відзив на вказану позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачка визнає позов частково. Згодна з переліком придбаного під час шлюбу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, його вартістю, однак не згодна із запропонованим позивачем порядком його розподілу. Зазначила, що розподіл майна шляхом виділення кожному з подружжя по його частині призведе до подальших суперечок і по суті не вирішить конфлікту, оскільки сторони не можуть самостійно дійти згоди щодо розподілу майна. Це також позбавить їх можливості користуватися майном. За таких обставин просила виділити у власність позивача однокімнатну квартиру вартістю 292 300 грн., відповідачці виділити двокімнатну квартиру вартістю 275 500 грн. з врахуванням того, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей різного віку і статі, а також виділити у власність відповідачки гараж вартістю 55 000 грн., оскільки позивач не керує транспортним засобом, вона ж має автомобіль і користується гаражем. Питання щодо стягнення компенсації вартості частини автомобіля відповідачка просила вирішити з врахуванням наявності іншого майна, про яке вона зазначила у зустрічному позові /т.1 а.с.91-92/. 30.10.2023 року представниця відповідачки [PERSON] - адвокат Сотська С.О. в інтересах [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, мотивуючи тим, що позивач [PERSON] не включив до переліку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя все майно. Так, у період з 03.01.2014 до 21.04.2016 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік і жінка, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. В цей час вони у шлюбах з іншими особами не перебували. Вони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувалися одне про одного. [PERSON] допомагала [PERSON] створювати приватне підприємство. До листопада 2016 року вони проживали разом по [ADDRESS] , у квартирі, яка належить позивачці на праві власності. Потім вони проживали у квартирі по [PERSON] , яка належала позивачу. 27.05.2014 року вони спільно придбали будівельні матеріали збудованого фундаменту біля будинку [ADDRESS] . 10.02.2015 року [PERSON] ( [PERSON] ) сплатила кошти за надання послуг з топо-геод-зйомки у зв`язку з будівництвом гаражу. Також вона перераховувала кошти доньці [PERSON] від першого шлюбу у квітні, червні, лютому і січні 2014 року, а також у грудні 2015 року з власної картки; перераховувала гроші на картку позивача за оплату мобільного зв`язку у березні, травні, жовтні та грудні 2014 року; переказувала йому кошти у січні, квітні та жовтні 2015 року. 22.04.2016 року вони зареєстрували шлюб, а [INFO] у них народився син [PERSON] , тобто відповідачка була вагітною ще до реєстрації шлюбу. Вважає, що наведені вище обставини характерні для сімейних відносин, свідчать про те, що у період з січня 2014 року і до реєстрації шлюбу вони з [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік і жінка, тому майно, набуте ними у вказаний період, є їх спільною сумісною власністю. 10.07.2014 року було зареєстроване приватне підприємство «Юридична фірма «Інтерком», єдиним засновником якої є [PERSON] , зі статутним капіталом 1000 грн. Створення підприємства та формування статутного капіталу відбулося за спільні кошти сторін. Вказане приватне підприємство протягом всього часу свого існування на прилюдних торгах придбало різне нерухоме майно на загальну суму 5 738 500 грн., для чого були використані спільні кошти подружжя, що підтверджується платіжними інструкціями про перерахунок з карткового рахунку позивачки та за її РНОКПП коштів на ім`я [PERSON] , а також до ДП «СЕТАМ» як організатору торгів, продавцям нерухомого майна тощо. Всього ПП «Юридична фірма «Інтерком» придбала таке майно: - 07.02.2022 року - квартиру [ADDRESS] вартістю 300 000 грн.; - 12.11.2021 року - квартиру [ADDRESS] вартістю 450 000 грн.; - 19.02.2021 року - приміщення офісу площею 6,5 кв.м. в будинку 8 приміщення 502 в [ADDRESS] вартістю 240 500 грн., - 19.02.2021 року - приміщення офісу площею 10,2 кв.м. в [ADDRESS] вартістю 370 000 грн., - 19.02.2021 року - приміщення офісу площею 9,4 кв.м. в [ADDRESS] , приміщення 104 вартістю 163 000 грн.; - 15.10.2020 року - квартиру [ADDRESS] вартістю 640 000 грн.; - 15.10.2020 року - квартиру [ADDRESS] площею 46,3 кв.м. вартістю 900 000 грн.; - 10.09.2020 року - квартиру [ADDRESS] площею 30,8 кв.м. вартістю 250 000 грн.; - 11.04.2019 року - квартиру [ADDRESS] площею 32,6 кв.м. вартістю 600 000 грн.; - 25.10.2021 року - квартиру [ADDRESS] площею 43,7 кв.м. вартістю 440 000 грн.; - 19.08.2022 року - земельну ділянку 4810400000:07:067:0011 площею 0,0033 вартістю 500 000 грн.; - 19.03.2015 року - нежитлове приміщення площею 39,5 кв.м. в [ADDRESS] вартістю 1 000 000 грн.; - 20.03.2020 року - житловий будинок площею 184,6 кв.м. в [ADDRESS] та земельну ділянку 3510100000:05:053:0023 площею 0,0912 вартістю 1 850 000 грн. [PERSON] вважає, що вказане вище майно ПП «Юридична фірма «Інтерком» та його статутний капітал є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно перейшло у власність підприємства, а у неї право власності на таке майно трансформується у право вимоги половини його вартості та половини отриманих доходів від діяльності підприємства. При цьому зміна засновника підприємства 20.10.2023 року на [PERSON] не позбавляє її права претендувати на компенсацію вартості частки майна товариства відповідно до частки одного з подружжя у статутному фонді цього товариства. Вважає, що оскільки статутний капітал та майно ПП «Юридична фірма «Інтерком» сформовані за рахунок спільних коштів подружжя, вони є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому з позивача [PERSON] на її користь слід стягнути частину вартості такого майна в розмірі 2 869 250 грн. Також відповідачка зазначила, що під час спільного проживання сторони придбали за спільні кошти предмети домашнього вжитку на суму 460 100 грн., тобто кожному з них належить по частині такого майна вартістю по 230 050 грн. За наведених обставин [PERSON] просила: встановити факт проживання її та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка і дружини з січня 2014 року по квітень 2016 року; визнати майно ПП «Юридична фірма «Інтерком» об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; стягнути з [PERSON] на її користь вартість частини майна ПП «Юридична фірма «Інтреком» в сумі 2 869 250 грн., виділити у власність [PERSON] наступне майно: телевізор Samsung вартістю 33 500 грн.; машину прально-сушильну Samsung вартістю 31 000 грн.; духову шафу Pyramida вартістю 15 200 грн.; варильну поверхню Pyramida вартістю 9 200 грн.; стіл кухонний вартістю 6 000 грн.; акустичну систему (колонки) вартістю 3 000 грн., інгалятор (небулайзер) вартістю 1 500 грн., спальний гарнітур (ліжко двоспальне, матрац, 2 приліжкові тумби, трюмо, шафа) вартістю 25 000 грн., сейф металевий для документів вартістю 5 500 грн., шафу-купе для вітальні вартістю 13 000 грн.; ліжко двоспальне з підйомним механізмом вартістю 12 500 грн.; етажерку Прованс вартістю 4 200 грн.; тумбу навісну для книг вартістю 1000 грн.; холодильник Samsung вартістю 10 800 грн., диван-ліжко кутовий вартістю 6 000 грн.; банківські касові кабіни - 3 штуки вартістю всього 50 000 грн., а всього на суму 227 400 грн.; виділити у власність [PERSON] наступне майно: гриль Tefal вартістю 7 300 грн., чайник металевий Philips вартістю 1 900 грн.; телевізор Philips вартістю 13 000 грн.; телевізор Samsung вартістю 5 300 грн.; холодильник Indesit вартістю 10 000 грн.; витяжку Piramіda вартістю 6 300 грн.; мультиварку Polaris вартістю 1 500 грн.; вафельницю Magio вартістю 850 грн.; кухню вбудовану вартістю 40 000 грн.; кухню-мийку та змішувач вартістю 3 000 грн.; Wi-fі роутер TP-Link вартістю 750 грн.; Wi-fі адаптер TP-Link вартістю 750 грн.; пилосос миючий Zelmer вартістю 8 000 грн.; пароочисник Kerher вартістю 6 500 грн.; праску вартістю 1 200 грн.; гладильну дошку вартістю 1000 грн.; сушарку для одягу вартістю 750 грн.; тонометр автоматичний вартістю 1 500 грн.; люстри 4 штуки вартістю 12 000 грн.; шафу кладову вартістю 5 000 грн.; сейф меблевий вартістю 2 600 грн.; модульну стінку для вітальні вартістю 12 500 грн.; диван-ліжко кутовий вартістю 13 000 грн.; стіл комп`ютерний з тумбою вартістю 8 500 грн.; рулонну штору день-ніч вартістю 1 500 грн.; кондиціонер Midea вартістю 15 000 грн.; диван-ліжко вартістю 6 000 грн .; бойлер Aston вартістю 4 500 грн.; машину-автомат LG вартістю 7 000 грн.; генератор інвекторний вартістю 30 000 грн., а всього на суму 227 200 грн. /т.1 а.с.94-98/. Ухвалою суду від 08.11.2023 року відкрите провадження за зустрічним позовом, об`єднано зустрічний позов в одне провадження з первісним, вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження /т.1 а.с.203-204/. 22.11.2023 року [PERSON] подав відзив на зустрічний позов, в якому просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідачкою не надано достатніх і достовірних доказів на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини у період з січня 2014 року до реєстрації шлюбу. Зазначив, що вони дійсно мали стосунки, зустрічалися і проводили час разом, але не мали спільного бюджету, побуту, не вели спільне господарство. Позивач визнав, що дійсно 10.07.2014 року було створене ПП «Юридична фірма «Інтерком», однак її засновником і єдиним кінцевим бенефіціаром є [PERSON] . Він - директор вказаного підприємства. Відповідачка за його дорученням отримувала в касі підприємства кошти і від його імені чи від імені ПП «ЮФ «Інтерком» перераховувала ці кошти на його прохання як гарантійні внески для участі у торгах або за придбання лотів на СЕТАМ, або сплачувала податки, за електроенергію та по особовим рахункам підприємства. Але такі дії відповідачка вчиняла лише у тих випадках, коли він фізично не міг цього зробити самостійно і лише за його проханням. Так само і кошти на утримання його доньки відповідачка перераховувала на його прохання, оскільки вона працювала у банку, він давав їй кошти і вона їх переказувала. Також [PERSON] зазначив, що відповідачка не є учасником підприємства, не надала доказів на підтвердження того факту, що грошовий внесок у статутний капітал підприємства було внесено зі спільних коштів подружжя або з її особистих коштів, а також що нею було передане якесь майно підприємству для забезпечення його розвитку та господарської діяльності. Зазначив, що відповідачка у період шлюбу надала свою нотаріально посвідчену згоду на відчуження його частки у статутному капіталі у будь-який час. Вимог про визнання договору розпорядження його часткою у статутному капіталі ПП «ЮФ «Інтерком» відповідачка не заявила; саме підприємство не є відповідачем в наданій справі, а майно, придбане на торгах підприємством за кошти підприємства, є власністю підприємства. Щодо вимоги про розподіл предметів домашнього вжитку у період спільного проживання позивач зазначив, що відповідачкою не надано належних і допустимих доказів придбання ними такого майна під час шлюбу, його вартості, місця знаходження, джерела і часу придбання тощо /т.1 а.с.220-229/. 06.12.2023 року представницею відповідачки [PERSON] - адвокатом Сотською С.О. подано відповідь на відзив на зустрічний позов, в якому вона зазначила, що тривалість спільного проживання, реєстрація шлюбу в подальшому та народження дитини свідчать про те, що між сторонами існували подружні стосунки до реєстрації шлюбу. Згідно витягу з ЄДРПОУ станом на 23.11.2023 року [PERSON] з 10.07.2014 по 20.10.2023 року був єдиним засновником ПП «ЮФ «Інтерком» та кінцевим бенефіціарним власником, а з 20.10.2023 року засновником стала його мати - [PERSON] . Статутний капітал підприємства на момент створення склав 1000 грн. Наявність у реєстрі інформації про належність частки у статутному капіталі лише одному з подружжя не позбавляє права іншого з подружжя доводити наявність спільної сумісної власності на частки та майно підприємства. У період з 2019 по 2022 роки, коли сторони перебували у шлюбі, ПП «ЮФ «Інтерком» придбала нерухомість, однак позивач не надав доказів на підтвердження того факту, що підприємство придбало майно за власні кошти, а не за кошти спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що відповідачка як особа, яка не є учасником господарського товариства, має право на компенсацію половини вартості майна в разі поділу майна подружжя. Щодо розподілу предметів домашнього вжитку, вважає, що відповідачкою подано достатньо доказів придбання вказаного майна під час шлюбу, таке майно перебуває у користуванні позивача по [PERSON] та в гаражі, доступу до яких відповідачка не має. Разом з тим, оспорюючи вартість такого майна, позивач не подав доказів на спростування позиції відповідачки /т.2 а.с.11-13/. 18.12.2023 року [PERSON] як директор ПП «Юридична фірма «Інтерком» від імені третьої особи подав пояснення на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в яких зазначив, що позивач [PERSON] у вказаному підприємстві обіймає посаду директора, здійснює індивідуальну адвокатську діяльність. У період 2015 - 2022 років підприємство для здійснення господарської діяльності за кошти підприємства, отримані як прибуток від його діяльності, тобто які є його оборотними активами, здійснило придбання об`єктів нерухомості. Надання відповідачкою платіжних інструкцій про здійснення нею перерахунку коштів від імені [PERSON] чи від імені ПП «ЮФ «Інтерком» не свідчить про те, що такі кошти належали їй, адже вона у вказаний період часу не мала такого доходу. Такі кошти були надані їй підприємством для перерахунку від імені і в інтересах підприємства і саме тоді, коли директор підприємства [PERSON] фізично не міг вчасно здійснити такі дії самостійно. Також зазначив, що відповідачка не надала доказів на підтвердження того, що вона є учасником товариства, що вона здійснила грошовий внесок у статутний капітал підприємства, передала майно до статутного фонду підприємства для забезпечення його розвитку і здійснення господарської діяльності, а також доказів участі у засіданнях керівництва, прийнятті рішень тощо. Стверджує, що майно підприємства та його статутний капітал не були сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , адже підприємство було створене задовго до укладення шлюбу між сторонами і відповідачка не надала доказів того, що під час шлюбу вона внесла кошти до статутного капіталу підприємства, передала йому якесь майно чи кошти. За таких обставин третя особа просила відмовити в задоволенні зустрічного позову /т.2 а.с.45-53/. Ухвалами суду від 04.03.2024 року призначено автотоварознавчу експертизу з метою визначення вартості спірного автомобіля /т.2 а.с.121-122/ та зобов`язано ПП «Юридична фірма «Інтерком» надати фінансові звіти та платіжні документи на підтвердження перерахування коштів з розрахункового рахунку підприємства за придбання нерухомого майна в період з 2019 по 2022 роки. Зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта /т.2 а.с.123-124/. Ухвалою від 05.08.2024 року, після отримання висновку автотоварознавчої експертизи, провадження у справі поновлено /т.2 а.с.194/. Ухвалою від 23.09.2025 року призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлені питання з метою встановлення факту наявності або відсутності власних грошових коштів ПП «Юридична фірма «Інтерком» у період 2019 -2022 років, та чи підтверджується придбання певних об`єктів нерухомості вказаним підприємством у певний час. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта /т.2 а.с.206-207/. Ухвалою суд від 09.10.2024 року поновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта та витребування певних доказів на вимогу експерта /т.2 а.с.215-216/. 04.11.2025 року отримано пояснення ПП «Юридична фірма «Інтерком» про неможливість надати всі витребувані експертом документи з посиланням на те, що клопотання експерта виходить за межі поставлених на вирішення експерта питань, не стосується вирішення спору про поділ майна подружжя [PERSON] . Крім того, підприємство перебуває на спрощеній системі оподаткування, у зв`язку з чим запитувані експертом документи відсутні, строк зберігання витребуваної експертом документації сплинув, тож вона відсутня на підприємстві /т.2 а.с.222-228/. Ухвалою суду від 04.11.2024 року після вирішення клопотання експерта та з врахуванням пояснень сторін уточнено зміст ухвали про призначення судово-економічної експертизи, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта /т.2 а.с.234-235/. 18.12.2024 року судом отримане повідомлення експерта про неможливість надання висновку у зв`язку з ненаданням усіх необхідних для проведення експертизи документів /т.2 а.с.239-242/. Ухвалою суду від 19.12.2024 року поновлено провадження у справі, призначене підготовче засідання на 22.01.2025 року /т.2 а.с.246/. Ухвалою суду від 03.03.2025 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 03.04.2025 року /т.3 а.с.47-48/. 09.05.2025 року в судовому засіданні представниця відповідачки [PERSON] - адвокат Сотська С.О. заявила про відмову від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ухвалою суду від 09.05.2025 року таку відмову прийнято судом і закрите провадження у справі у вказаній частині зустрічного позову /т.3 а.с.68-69/. Ухвалою суду від 08.07.2025 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно та автомобіль, які є предметами за первісним позовом /т.3 а.с.82-83/. В судовому засіданні 09.05.2025 року позивач [PERSON] у вступному слові повністю підтримав заявлені ним позовні вимоги, просив їх задовольнити. Також не заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] в частині розподілу пральної машини і телевізору, щодо яких наявні докази придбання їх у період шлюбу. В іншій частині просив відмовити в задоволенні зустрічного позову з підстав, зазначених ним у відзиві на зустрічну позовну заяву та з врахуванням викладеної ним позиції у поданих ним письмових заявах, зокрема посилаючись на те, що ПП «Юридична фірма «Інтерком» створено у 2014 році, тобто до його шлюбу з відповідачкою, ним було внесено статутний капітал в розмірі 1000 грн., а все інше майно підприємства придбане за його обігові кошти. Відповідачка не мала достатньо доходу для придбання майна підприємства. Дійсно, вона перераховувала йому кошти від своєї роботи, але для того, щоб він обміняв їх в обміннику і повернув їй в готівці. У період з 2014 по 2016 рік він проживав по [ADDRESS] у трикімнатній квартирі. Він не є власником тієї квартири і він не знає, хто її власник, ремонту там не було. Техніку у цей період з відповідачкою вони разом не купували. Побутової техніки та всіх інших предметів побуту, зазначених у зустрічному позові, не існує в природі. Про те, що [PERSON] перераховувала гроші його донці, йому нічого не відомо. Рахунок мобільного телефону вона йому не поповнювала. Представниця відповідачки [PERSON] - адвокат Сотська С.О. в судовому засіданні 09.05.2025 року у вступному слові пояснила, що відповідачка позов [PERSON] визнає частково. Не заперечує, що вказане у такому позові майно є спільною сумісною власністю подружжя і погоджується з його вартістю, але просить поділити вказане майно іншим чином, як зазначено у поданому нею відзиві: гараж і однокімнатну квартиру залишити позивачу [PERSON] , двокімнатну квартиру та автомобіль - залишити відповідачці, стягнувши з неї компенсацію на користь позивача. Також просила задовольнити зустрічний позов, посилаючись на те, що з січня 2014 року до реєстрації шлюбу сторони проживали однією сім`єю як чоловік і дружина. Вони змінили двокімнатну квартиру, яка належала бабусі [PERSON] , на трикімнатну по [ADDRESS] і разом робили там ремонт. 10.02.2015 року [PERSON] придбала будівельні матеріали у [PERSON] . Документи оформляв [PERSON] , а відповідачка, тоді ще з прізвищем [PERSON] , платила кошти за геозйомку. Квартира по [ADDRESS] належала матері відповідачки. Також відповідачка перераховувала кошти доньці позивача від першого шлюбу. У липні 2014 року [PERSON] заснував ПП «ЮФ «Інтерком». Таке підприємство було сформоване за рахунок спільного майна подружжя. Про це свідчить і той факт, що [PERSON] отримував згоду дружини [PERSON] на відчуження майна підприємства, тобто позивач знав, що це спільне майно підприємства. Про це свідчить і те, що він передав свої корпоративні права своїй матері, але відчуження корпоративного права не свідчить про те, що воно не підлягає розподілу. Посилаючись на такі обставини, представниця відповідачки просила задовольнити зустрічний позов і стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] компенсацію частини вартості майна, придбаного приватним підприємством за спільні кошти подружжя, посилаючись на те, що майно придбане в період шлюбу. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 09.05.2025 року у вступному слові висловила аналогічну позицію. В судових дебатах відповідачка зазначила, що працювала в обміннику в смт Побужжя, мала дохід і оборот у неї складав близько 300 тисяч грн., однак прибуток вона не оподатковувала, тому у довідці про доходи такий дохід не зазначений. Заслухавши сторін, їх представників, представника третьої особи та свідків, а також вивчивши позиції учасників справи, викладені в адресованих суду письмових заявах, дослідивши надані суду письмові докази, суд дійшов до висновку про те, що і первісний, і зустрічний позов підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частин 1,6,9,10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Згідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Одночасно пунктами 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю, що визначено ч.7 ст. 57 СК України. Таким чином, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі з 22.04.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 20.09.2023 року /т.1 а.с.12/. В період вказаного шлюбу, [INFO] , у сторін народилася дитина - син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого 15.09.2016 року /т.1 а.с.13/. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.10.2023 року у справі № 484/5078/23 провадження № 2/484/1420/23, яке набрало законної сили 22.11.2023 року, шлюб між сторонами розірвано, про що наявна інформація у Єдиному державному реєстрі судових рішень /т.3 а.с.104-105/. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо переліку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а також щодо його поділу. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер 348713580 від 02.10.2023 року, за [PERSON] на праві власності зареєстровано однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 40,9 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу серії та номер 529 від 24.04.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Ткаченко Н.В. Частка у праві власності 1/1 /т.1 а.с.22-23/. Такі обставини підтверджуються також копією договору, наданого на запит суду /т.2 а.с.8-9/. Вартість вказаної квартири згідно звіту про вартість майна від 03.10.2023 року становить 202 300 грн. /т.1 а.с.14-27/. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер 348716481 від 02.10.2023 року, за [PERSON] на праві власності зареєстровано двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 53,7 кв.м, житловою площею 31,1 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу серії та номер 3892 від 28.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Цихонею В.А. Частка у праві власності 1/1 /т.1 а.с.47-48/. Такі обставини також підтверджуються копією договору, наданого на запит суду /т.2 а.с.4-6/. Вартість вказаної квартири згідно звіту про вартість майна від 03.10.2023 року становить 275 500 грн. /т.1 а.с.38-56/. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер 108060212 від 18.12.2017 року, за [PERSON] на праві власності зареєстровано гараж № [NUMBER] в автокооперативі «[INFO]» по [ADDRESS] загальною площею 24,3 кв.м на підставі договору купівлі-продажу серії та номер 918 від 18.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Селявіною С.В. Частка у праві власності 1/1 /т.1 а.с.61/, що також підтверджується копією вказаного договору /т.1 а.с.59-60/. Вартість вказаного гаражу згідно звіту про вартість майна від 03.10.2023 року становить 55 000 грн. /т.1 а.с.28-37/. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 20.09.2023 року за [PERSON] 18.01.2022 року було зареєстровано транспортний засіб LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, VIN код ТЗ [NUMBER] , об`ємом двигуна 1797 см.куб. В подальшому 20.09.2023 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано за іншою особою /т.1 а.с.57-58/. Вартість вказаного транспортного засобу визначена позивачем при зверненні до суду з позовом як середня ринкова згідно калькулятору розрахунку вартості на сайті AUTO.RIA в сумі 15 328 доларів США або 584 796 грн. /т.1 а.с.65-82/. Згідно довідки ТСЦ МВС № 4842 № 31/1357-14-2-2023 від 28.11.2023 року, наданої на запит суду, 15.07.2023 року вказаний транспортний засіб 15.07.2023 року був зареєстрований за [PERSON] , а 20.09.2023 року перереєстрований на нового власника за 200 000 грн. /т.2 а.с.1/. Згідно доданої копії договору купівлі-продажу транспортного засобу новим власником стала [PERSON] /т.2 а.с.1 на звороті - 2, 24-25/. Також, згідно інформації з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 03.07.2025 року, 22.06.2024 року, тобто під час розгляду справи, вказаний транспортний засіб знову було перереєстровано на відповідачку [PERSON] /т.3 а.с.80/. При цьому в судовому засіданні відповідачка [PERSON] не оспорювала того факту, що при відчуженні транспортного засобу під час шлюбу не отримувала згоду чоловіка [PERSON] на його продаж і не передавала йому половину вартості транспортного засобу, отриману від його продажу [PERSON] . Згідно висновку автотоварознавчої експертизи, проведеної на підставі ухвали суду за клопотанням позивача [PERSON] , експерт безпосередньо оцінив спірний автомобіль і визначив його ринкову вартість в розмірі 600 848 грн. 65 коп. /т.2 а.с.180-190/. Висновок експерта є належним і допустимим доказом, відповідає критеріям, визначеним ЦПК України, отриманий у передбачений законом спосіб, а тому суд приймає як встановлену зазначену у ньому вартість спірного автомобіля. Такі обставини сторони не оспорювали. Разом з тим, після отримання висновку автотоварознавчої експертизи ані позивач [PERSON] у первісному позові, ані відповідач [PERSON] у зустрічному позові не змінювали розмір позовних вимог. Також з наявних у справі доказів судом встановлено, що 26.06.2022 року сторонами було придбано чайник металевий Philips HD9305/21 вартістю згідно фіскального чеку 981 грн. 45 коп. /т.2 а.с.191/; 25.06.2022 року придбано прально-сушильну машину Samsung WD80T554CBT/UA вартістю згідно чеку 24 499 грн. /т.2 а.с.193-196/; а також 27.11.2021 року придбано гриль Тefal та телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA вартістю згідно фіскального чеку відповідно 4 999 та 24 999 грн. /т.2 а.с.198-199/. Зазначені обставини щодо придбання і вартості вказаних побутових приладів сторонами не оспорюються. Наведені докази відповідно до зазначених вище норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчать про те, що зазначені вище спірні однокімнатна, двокімнатна квартири, гараж, транспортний засіб і зазначені побутові прилади придбані сторонами під час шлюбу. При цьому відчуження транспортного засобу у період шлюбу було здійснено відповідачкою без згоди позивача, що вона визнала в судовому засіданні. Частину грошей від відчуження транспортного засобу вона позивачу не передала. В подальшому, вже після розірвання шлюбу вказаний транспортний засіб був повернутий у власність позивачки і наразі перебуває в її власності та користуванні, тобто наявний в натурі. Враховуючи наведене, вказане вище нерухоме і рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , їх частки у такому майні є рівними, і воно підлягає розподілу між ними на підставі зазначених вище норм матеріального права, виходячи з рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності подружжя, та виходячи із передбачених ст. 3 ЦК України засад розумності, добросовісності і справедливості. В цій частині і первісний і зустрічний позов підлягають задоволенню. При цьому суд не включає у перелік такого майна електроводонагрівач Аston, оскільки суду надана лише видаткова накладна на придбання вказаного товару, однак не надано фіскального чеку, який би свідчив про оплату і придбання такого товару /т.1 а.с.197/. Також суд не може визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] інше рухоме майно, зазначене відповідачкою [PERSON] у зустрічному позові, оскільки суду не надані належні, допустимі і достатні докази наявності такого майна, часу його придбання та вартості. Так, на підтвердження позовних вимог в цій частині [PERSON] надала лише Акт опису майна, яке підлягає розподілу, складений начебто 26.09.2023 року в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] по [PERSON] , тобто у квартирі, де на час вирішення судом спору про розірвання шлюбу проживав позивач [PERSON] /т.1 а.с.201-202/. При цьому в акті не зазначено, хто саме і де його складав, на підставі яких документів визначена його вартість, не вказано як особи, які складали акт, отримали доступ до квартири, в якій проживав [PERSON] . Не надано суду доказів і на підтвердження наявності такого майна. Поясненнями свідків викладені в акті обставини також не підтверджені.. Враховуючи наведене, в задоволенні зустрічного позову в частині розподілу вказаного вище рухомого майна слід відмовити за його недоведеністю. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, які ґрунтуються на встановленні факту проживання сторін однією сім`єю до реєстрації шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина, чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Особисті немайнові права та обов`язки подружжя визначені главою 6 СК України. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ними до шлюбу. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У зустрічному позові [PERSON] стверджувала, що з січня 2014 року до реєстрації шлюбу у квітні 2016 року вона проживала з [PERSON] як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. Натомість позивач [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву такі обставини оспорював, вказуючи, що мав стосунки з [PERSON] , зустрічався з нею, але такі відносини не мали ознак сімейних. На підтвердження своєї позиції [PERSON] вказувала на те, що вони проживали з позивачем спільно у квартирі [ADDRESS] , яка належала їй, а в подальшому переїхали у квартиру матері [PERSON] по [PERSON] , на підтвердження чого надала суду копію свого паспорту з даними про реєстрацію /т.1 а.с.101/, Акт №22 КП «Затишок» від 24.10.2023 року про проживання [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] з 22.01.2014 до 26.11.2016 року /т.1 а.с.107/, а також на квитанції ПАТ КБ Приватбанк, які свідчать про переказ нею грошових коштів на банківську карту [PERSON] , оплату нею послуг мобільного зв`язку за його номером телефону та переказ нею аліментів на утримання доньки [PERSON] від попереднього шлюбу /т.1 а.с.124а-124м/, а також на розписку [PERSON] про отримання від [PERSON] грошей за будівельні матеріали збудованого фундаменту по [ADDRESS] 27.05.2014 року /т.1 а.с.122/ та платіжну інструкцію про оплату нею КП Архітектурно-планувальне бюро послуг з топо-геод зйомки по [ADDRESS] 10.02.2015 року /т.1 а.с.125/. Також відповідачка послалася на пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які були допитані судом. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні 09.05.2025 року пояснила суду, що є кумою відповідачки, знає її з того часу, як вона прийшла на роботу у Приватбанк приблизно у 2006 році. З позивачем знайома приблизно з того ж часу як з клієнтом банку. З відповідачкою вони здружилися і спілкувалися також поза роботою. Відповідачка розлучилася з першим чоловіком і почала зустрічатися з [PERSON] , вони одразу почали жити разом у квартирі матері відповідачки по [ADDRESS] . Там проживали відповідачка, її діти і [PERSON] . Вони разом їздили на роботу, він називав її дружиною, коханою, всім говорив, що вона його дружина. Вони разом ходили в магазин, відповідачка купувала йому одяг. Вона ж була у них часто в гостях, десь один раз на тиждень, там завжди був [PERSON] і вони також разом приходили до них у гості. У квартирі по [ADDRESS] вони проживали приблизно у 2013-2014 роках, потім вони купили квартиру, потім обміняли її на іншу по [ADDRESS] . Все вони робили разом. Жили вони недалеко від неї, вона бачила, що ці відносини схожі на сімейні, тому що вони планували разом відкрити підприємство, відповідачка працювала над статутом, вивчала бухгалтерію. Це мала бути фінансова установа. Вони відкрили рахунок, придумували назву. З нею вони обмінювалися інформацією, тому що дружили сім`ями. Вони у квартиру мами купували холодильник, пилосос. За ініціативою [PERSON] вони хотіли побудувати гараж, тому що планували купити машину. [PERSON] ходив в МБТІ і планував, як буде робити все, купив місце під гараж. Також у них на роботі були корпоративи і [PERSON] приходив разом з відповідачкою. У квартирі по [PERSON] , яку вони купили без ремонту, вони спільно робили ремонт, відповідачка займалася дизайном. Власницею автомобіля Лексус є відповідачка. Цей автомобіль дійсно був у її власності у вересні 2023 року, вона його купила у відповідачки за 200 000 грн., а потім їй же його продала весною 2024 року за 200 000 грн. Вона їздила на цій машині. Вона тоді не знала, що вказаний автомобіль є предметом розподілу. Відповідачка - хрещена мати її дитини з 2013 року. Свідок [PERSON] пояснила суду, що зі сторонами вона знайома, тому що є власницею кафе « [INFO] » і « [INFO] » і магазину по [ADDRESS] , куди позивач часто заходив випити коньяку і пепсі. Потім вона познайомилася з відповідачкою. За яких саме обставин, не пам`ятає, чи у кафе, чи у банку, де та працювала. [PERSON] часто приходив у кафе, сам пив. [PERSON] рідко приходила, ніколи не вживала алкоголь. Одного разу вона прийшла і розігнала компанію, коли [PERSON] був у кафе з жінками. [PERSON] не любила ходити в кафе, але вони обидва приходили в магазин. [PERSON] любив пельмені. Хто з них платив, вона не знає, тому що вона не продавець. Хтось розказував, що сторони на [ADDRESS] викидали речі. До цього вони жили на [ADDRESS] . Хто чекав [PERSON] з роботи, не знає. В її кабінет та сама заходила, коли допомагала їй з рахунками. Це було приблизно у 2014 - 2015 роках, коли відповідачка працювала у Приватбанку. Які на той час були відносини між сторонами, вона не знає. Вона їм говорила, щоб вони одружувалися, але це було пов`язане з її бізнесом, тому що весілля, родини, хрестини - це все її прибуток. Незадовго до суду позивач заходив до неї в кабінет і побачив там ім`я відповідачки. Тоді він запитав, чи воно їй надо? Але він не погрожував і не просив не ходити в якості свідка. На думку суду, наведені вище докази ані окремо, ані в сукупності не підтверджують факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2014 року по квітень 2016 року. Так, згідно Акту №125 від 06.11.2023 року, складеного т.в.о. директора КП «Затишок» Сироїжко О.К. та секретарем Ільницькою Л.П., Акт №22 КП «Затишок» складено помилково, оскільки КП «Затишок» не був і не є розпорядником вказаної у ньому інформації /т.1 а.с.236,237/. За наведених обставин суд визнає наданий відповідачкою в якості доказу Акт №22 недопустимим. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у квартирі по [ADDRESS] сторони проживали протягом 2013-2014 років, що не відповідає зазначеній в акті інформації. Також судом встановлено, що свідок [PERSON] є кумою і близькою подругою відповідачки [PERSON] , вона також приймала участь у складанні акту про наявність майна у квартирі позивача, який вище критично оцінений судом. Також саме на [PERSON] відповідачка без згоди чоловіка перереєструвала транспортний засіб, придбаний під час шлюбу, тобто намагалася приховати від розподілу спільне майно подружжя, а [PERSON] сприяла їй у цьому. Враховуючи наведене, суд критично оцінює пояснення свідка [PERSON] в частині обставин спільного проживання сторін у період з 2014 по 2016 роки, вважає такі пояснення необ`єктивними і вбачає особисту зацікавленість свідка у вирішенні справи на користь відповідачки. З огляду на такі обставини суд визнає недопустимим доказом пояснення свідка [PERSON] в цій частині, адже наявні розумні сумніви у правдивості цих свідчень. Щодо тверджень свідка [PERSON] про те, що відносини сторін протягом 2014-2016 років мали характер сімейних, суд зазначає, що такі пояснення свідка ґрунтуються на її суб`єктивному сприйнятті певних обставин через призму дружніх стосунків з відповідачкою, адже вони не підтверджуються іншими об`єктивними доказами, дослідженими судом і не створюють достатньої сукупності для висновку про наявність сімейних відносин. Ті обставини, що сторони певний час проживали разом, спільно їздили на роботу і ходили на корпоративи, ще не свідчить про наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Свідок відповідачки [PERSON] ані підтвердила, ані спростувала позицію [PERSON] . Вона лише зазначила, що сторони мали стосунки, приходили до неї в кафе і в магазин, при цьому позивач часто приходив у кафе сам та з іншими особами. Крім того, викладена в акті № 22 інформація спростовується даними про зареєстроване та фактичне місце проживання позивача, зазначеними у будинковій книзі /т.1 а.с.238-240/, у довідці № 1522 від 01.11.2013 року /т.1 а.с.9, 241/, у довідці АОСББ «Гвардійська» /т. а.с.30/. Крім того, згідно штампів у паспорті самої відповідачки, вона була зареєстрована з 22.01.2014 року по 08.11.2021 року по [ADDRESS] / т.1 а.с.10, 101/, та разом з нею проживали її діти /т.1 а.с.124/. Також надані суду квитанції про перерахунок відповідачкою коштів зі своєї картки на картку відповідача, а також на картку [PERSON] та за оплату послуг мобільного зв`язку за номером телефону, яким користується позивач, не можуть беззаперечно свідчити про те, що між сторонами існували відносини, притаманні подружжю, оскільки такі докази свідчать лише про вчинення певних дій відповідачкою на користь позивача. Дійсні причини таких дій суду невідомі. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач вчиняв якісь дії на користь відповідачки суду не надано. Тобто відсутні докази наявності взаємних прав і обов`язків сторін, які б свідчили про існування між ними сімейних відносин. Навіть за твердженням самої відповідачки, вони жили в її квартирі, вона переказувала йому кошти, вона купувала йому одяг. Про вчинення позивачем дій на користь відповідачки не зазначено. Сам позивач у відзиві на зустрічний позов зазначив, що просив свою дівчину, яка працювала касиром у банку, переказувати його власні кошти через її рахунок. Також на думку суду, народження спільної дитини через п`ять місяців після реєстрації шлюбу не свідчить про наявність між сторонами відносин, притаманних подружжю, до реєстрації шлюбу. Такі обставини свідчать лише про те, що між сторонами були стосунки і такі стосунки були близькими. Лише після чотирьох місяців вагітності відповідачки вони з позивачем зареєстрували шлюб. Відсутність інших належних, допустимих і достовірних доказів з даного приводу не дає можливості трактувати вказані обставини як на підтримання позиції позивача, так і на підтримання позиції відповідачки. Суд вважає, що будь-який висновок з приводу того, чому сторони не зареєстрували шлюб раніше, або чому вони зареєстрували його взагалі, в даному випадку буде припущенням. Також суд визнає неналежним і недопустимим доказом розписку від 27.05.2014 року, складену від імені [PERSON] про отримання від [PERSON] грошей за будівельні матеріали /т.1 а.с.122/, оскільки [PERSON] судом не допитана, тож факт виготовлення розписки саме нею не встановлений, як і обставини, про які зазначено у самій розписці. Інші докази, які підтверджують зазначений у розписці факт, суду не надані. Тож встановити будь-які обставини в наданій справі на підставі вказаного доказу неможливо. Платіжна інструкція про оплату [PERSON] послуг з топо-геод зйомки /т.1 а.с.125/ підтверджує лише сплату нею таких коштів, однак не підтверджує факту вчинення таких дій в інтересах сім`ї, тож вказаний доказ також є неналежним. Надані відповідачкою фотокартки /т.3 а.с.24-27/, на яких зображений позивач та вона з позивачем не свідчать про наявність саме сімейних відносин та існування між ними у певний період часу взаємних прав та обов`язків подружжя. Також не підтверджено жодними доказами пояснення відповідачки про те, що вона приймала участь у створенні з позивачем приватного підприємства «Юридична фірма «Інтерком» у 2014 році, що це було їх спільною ідеєю, що вони разом створювали статут підприємства, визначали види діяльності тощо. Відсутні докази її участі у формуванні статутного капіталу такого підприємства, а також участі у самому підприємстві, її статусу в ньому. З огляду на зазначені вище положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц). Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17). У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Враховуючи наведене, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, з точки зору їх достатності, достовірності, належності, допустимості і взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про те, що факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] у період з січня 2014 року по квітень 2016 року не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Відповідно, не встановлено і факту утворення підприємства та формування статутного капіталу ПП «Юридична фірма «Інтерком», яке було зареєстроване 10.07.2014 року виконкомом Первомайської міської ради Миколаївської області, ЄДРПОУ 39300862, засновником якого вказано [PERSON] /т.1 а.с.118, т.2 а.с.14-19,2023/, за спільні сумісні кошти сторін. Щодо формування майна ПП «Юридична фірма «Інтерком» під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя [PERSON] , суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 2014 року було створено і зареєстровано Приватне підприємство «Юридична фірма «Інтерком», ЄДРПОУ 39300862, єдиним засновником і бенефіціарним власником якого спочатку був [PERSON] із стовідсотковим правом голосу, статутний капітал підприємства складає 1000 грн. /т.2 а.с.14-19,20-23/. При цьому також керівником вказаного підприємства ще з 10.07.2014 року був [PERSON] /т.1 а.с.235/. 23.09.2021 року зареєстровано зміни засновника та кінцевого бенефіціарного власника на [PERSON] із стовідсотковим правом голосу. Керівником підприємства залишився [PERSON] 20.10.2023 року зареєстрована зміна складу засновників, структури власності, установчих документів. Вказане підприємство було створене позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачкою. На підставі наданих суду документів встановлено що до реєстрації шлюбу підприємство здійснювало господарську діяльність, мало майно у власності та кошти, що підтверджується даними бухгалтерського обліку /т.2 а.с.54/, податкової звітності /т.2 а.с.70-90/. Наведені докази свідчать про те, що і під час перебування сторін у шлюбі підприємство здійснювало свою діяльність за власні кошти. Доказів того, що для забезпечення діяльності підприємства використовувались кошти сім`ї [PERSON] , суду не надано. При цьому суд вважає, що питання, які відповідачка ставила на вирішення судово-економічної експертизи, не мають значення для вирішення наданої справи, адже відповідачка не довела, що вносила свої власні кошти чи то кошти сім`ї до статутного капіталу ПП, передавала йому кошти чи майно для здійснення господарської діяльності. Саме такі обставини мають значення для встановлення факту її участі у діяльності підприємства або факту формування майна підприємства за рахунок коштів сім`ї. Відповідачка таких доказів не надала, як і доказів того, що мала достатньо доходу і майна у вказаний період. Адже встановлено, що вона деякий час офіційно працювала, однак її доходу /т.2 а.с.38, 103-107/ було очевидно недостатньо для придбання нерухомого майна, яке набувалось у власність ПП «ЮФ «Інтерком» через прилюдні торги. Так само як і доходів позивача недостатньо для придбання об`єктів нерухомості, що перейшли у власність ПП /т.1 а.с.233-234/. Натомість з наданої суду податкової звітності вбачається, що для цього було достатньо коштів підприємства. Наведені обставини свідчать про те, що майно і капітал підприємства формувалися саме з його діяльності, а не за рахунок коштів сім`ї [PERSON] . Навпаки, доходи підприємства могли використовуватись сім`єю. При цьому суд критично оцінює надані відповідачкою платіжні інструкції про переведення нею (за її РНОКПП) коштів від імені [PERSON] чи від імені ПП «ЮФ «Інтерком», оскільки як встановлено вище, вона так само як і [PERSON] не мали власних доходів, достатніх для таких перерахунків. Тож позиція позивача [PERSON] про те, що на його прохання за його відсутності відповідачка отримувала кошти підприємства і перераховувала саме кошти підприємства, є більш спроможним і ґрунтується на реальних встановлених судом обставинах. Суд вважає, що інформація про господарську діяльність ПП, яку представниця відповідачки намагалася отримати через проведення судово-економічної експертизи, виходить за межі предмету спору і предмету доказування в наданій справі, адже ПП здійснює свою господарську діяльність на власний розсуд. Відповідачка не являється ані учасником, ані засновником, ані керівником чи іншим працівником вказаного ПП. Таке ПП не було засноване за спільні кошти і відсутні докази того, що відповідачка вносила власні кошти або кошти сім`ї у вказане підприємство, адже вона не мала відповідного доходу. При цьому суд критично оцінює пояснення відповідачки про те, що нею було створено бізнес, зокрема пункт обміну валют в смт Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, від якого вона отримувала нелегальний дохід в розмірі близько 300 000 грн. щомісяця, і не сплачувала податки, адже будь якими доказами таке твердження не підтверджене, документів на підтвердження такої діяльності не надано. А навіть якщо така діяльність і проводилася у період шлюбу з позивачем, вона має бути оцінена з точки зору спільного бюджету і віднесення доходів від такої діяльності до спільної сумісної власності подружжя як доходу сім`ї. Крім того, ПП не є стороною в наданій справі, будь які вимоги відповідачкою до ПП не заявлені, тож вказані дії є втручанням у діяльність юридичної особи, яка не є стороною у справі. ПП в даному випадку не несе обов`язку доказування певних обставин, адже вимоги до нього не заявлені. Відповідно, відповідач [PERSON] як фізична особа, не може нести відповідальності за ненадання ПП документів для проведення експертизи і застосування певних наслідків такого ненадання. Враховуючи наведене, відсутні підстави для застосування до відповідача наслідків, передбачених ч.4 ст. 81, ст. 109 ЦПК України. У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 61 СК України «Об`єкти права спільної сумісної власності» зроблено висновок про те, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. Однак, як зазначено вище, суд не встановив того факту, що майно та статутний капітал ПП «Юридична фірма «Інтерком» створені за рахунок спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . За таких обставин відсутні підстави для визнання майна такого підприємства їх спільною сумісною власністю, а тому в задоволенні зустрічного позову в цій частині слід відмовити. Таким чином судом встановлено, що спільним сумісним майном подружжя [PERSON] , яке підлягає розподілу, є: - однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 40,9 кв.м житловою площею 16,8 кв.м, вартістю 202 300 грн.; - двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 53,7 кв.м житловою площею 31,1 кв.м. вартістю 275 500 грн.; - гараж № [NUMBER] в автокооперативі «[INFO]» по [ADDRESS] загальною площею 24,3 кв.м вартістю 55 000 грн.; - транспортний засіб LEXUS СТ 200Н, 2015 року випуску, VIN код ТЗ [NUMBER] , об`ємом двигуна 1797 см.куб. дійсною вартістю згідно висновку автотоварознавчої експертизи 600 848 грн. 65 коп., середньоринковою вартістю, визначеною позивачем у позовній заяві - 584 796 грн.; - чайник металевий Philips HD9305/21 вартістю 981 грн. 45 коп.; - прально-сушильна машина Samsung WD80T554CBT/UA вартістю 24 499 грн.; - гриль Тefal вартістю 4 999 грн.; - телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA вартістю 24 999 грн., а всього майна в межах заявлених позовних вимог на загальну суму 1 173 074,45 грн. Суд при визначенні загальної вартості спільного майна подружжя врахував вартість транспортного засобу в розмірі, визначеному позивачем при зверненні до суду з позовом, оскільки після отримання висновку автотоварознавчої експертизи позивач не збільшив розмір позовних вимог, однак висновок експерта підтвердив, що визначена позивачем вартість автомобіля не менше реальної його вартості. Суд при розподілі майна сторін виходить з рівності їх часток у праві власності. Як зазначено вище, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі, а у разі його неподільності, присуджується одному з подружжя. Суд виходить з того, що конфлікт між сторонами необхідно вичерпати ухваленням судового рішення в наданій справі та подальшим його виконанням. На думку суду розподіл майна подружжя в даному випадку шляхом визнання за кожним з них по частці у спільному майні призведе до подальших конфліктів між ними і зумовить необхідність повторного звернення до суду за реальним розподілом майна або ж визначення порядку користування ним. Тому суд вважає за необхідне в даному випадку поділити майно в натурі. При цьому суд при розподілі майна сторін виходить з рівності їх часток у праві власності, а також з порядку користування, який склався на час вирішення спору. Так, частка кожного з подружжя у спільному майні складає 1 173 074,45 : 2 = 586 537,23 грн. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] користується автомобілем LEXUS СТ 200Н, намагалася приховати його від розподілу, відчуживши без згоди позивача іншій особі, а потім знову повернула його у свою власність, а також враховуючи, що вартість вказаного транспортного засобу у 584 796 грн. майже наближена до частки у спільному майні подружжя, суд вважає за необхідне виділити позивачці у власність вказаний транспортний засіб. Також відповідачці [PERSON] слід виділити у власність чайник металевий Philips HD9305/21 вартістю 981 грн. 45 коп. Таким чином вартість майна, виділеного у власність [PERSON] , становитиме 585 777 грн. 45 коп., що максимально наближено до розміру її частки у спільному майні подружжя. Позивачу [PERSON] слід виділити у власність: - однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 40,9 кв.м,, житловою площею 16,8 кв.м, вартістю 202 300 грн.; - двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 31,1 кв.м. вартістю 275 500 грн.; - гараж № [NUMBER] в автокооперативі «[INFO]» по [ADDRESS] загальною площею 24,3 кв.м вартістю 55 000 грн.; - прально-сушильну машину Samsung WD80T554CBT/UA вартістю 24 499 грн.; - гриль Тefal вартістю 4 999 грн.; - телевізор Samsung QE55Q60AAUXUA вартістю 24 999 грн., а всього майна на суму 587 297 грн., що є максимально наближено до вартості його частки у спільному майні подружжя. Різницю у вартості спільного майна в сумі 759 грн. 77 коп. слід стягнути як компенсацію з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] . Щодо відшкодування судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1,2 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертиз. Оскільки позов [PERSON] фактично задоволено повністю в межах заявленої ним ціни позову, але судом застосовано інший ніж запропонований позивачем порядок розподілу майна, з відповідачки на його користь слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5 587 грн. 98 коп. /т.1 а.с.8/, а також витрати за проведення автотоварознавчої експертизи в сумі 7 269 грн. 89 коп. /т.2 а.с.176, 191/, оскільки висновком експерта підтверджено, що визначена позивачем вартість спірного транспортного засобу не менша за реальну. Всього з відповідачки на користь позивача слід стягнути 12 854 грн. 87 коп. Крім того, оскільки також частково задоволено зустрічний позов [PERSON] , з позивача на її користь слід стягнути понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. При цьому суд враховує, що відповідачкою було заявлено позовні вимоги майнового характеру з ціною позову 3 096 650 грн., а також вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю, від якої в подальшому вона відмовилася. Всього відповідачкою було сплачено судовий збір в сумі 14 493 грн. 60 коп. /т.1 а.с.99/. За вимогою, від якої відповідачка відмовилася, судовий збір не повертається. Із зазначеного у зустрічному позові майна судом визнано спільним сумісним майном подружжя на суму 55 478 грн. 45 коп., тобто частка відповідачки у такому майні становить 27 739 грн. 23 коп., тобто зустрічний позов задоволено на 0,9%, а тому відшкодуванню підлягає 0,9% сплаченого нею судового збору, що складає 130 грн. 44 коп. Витрати відповідачки за проведення судово-економічної експертизи відшкодуванню в межах наданої справи не підлягають, оскільки з підстав, зазначених вище, питання, поставлені експерту, не мають значення для вирішення даної справи. Крім того, згідно Акту № 24-5373 здачі-приймання повідомлення про неможливість надання висновку експерта, було внесено передплату за проведення експертизи в сумі 39 984 грн. 38 коп., однак загальна вартість виконаної експертом роботи склала 3 634 грн. 94 коп. /т.2 а.с.244 на звороті/. Оскільки з відповідачки на користь позивача стягнуто відшкодування сплаченого ним судового збору в більшому розмірі, витрати на проведення експертизи відносяться до судових витрат як і судовий збір, суд вважає за можливе провести взаємозалік відшкодування і остаточно стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] відшкодування судових витрат 12 724 грн. 43 коп. (12 854,87 - 130,44). Крім того, статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підтвердження вказаних витрат відповідачкою суду надано ордер адвоката, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, договір-доручення про надання правової допомоги від 23.10.2023 року, укладений мж [PERSON] і адвокатом Сотською С.О. /т.1 а.с.127/, у розділі четвертому якого сторонами договору визначено, що гонорар адвоката погоджується додатковою угодою; додатковий договір від 23.10.2023 року, яким визначено перелік та вартість послуг адвоката /т.1 а.с.126/. Оскільки зустрічний позов задоволено на 0.9%, витрати відповідачки на правову допомогу підлягають відшкодуванню в розмірі 0,9% від їх загального розміру. Представницею відповідачки Сотською С.О. заявлено, що докази виконання та оплати її роботи будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі, у зв`язку з чим вона буде просити про ухвалення додаткового рішення. Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021 року зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Тож питання про відшкодування витрат відповідачки на правову допомогу буде вирішене додатковим рішенням в разі подання відповідних заяви і документів у визначений законом строк відповідно до ст.ст. 246, 270 ЦПК України. Також ухвалою суду в наданій справі 08.07.2025 року було забезпечено позов і накладено арешт на майно, що є предметом первісного позову /т.3 а.с.82-83/, а тому слід вказати про подальшу дію застосованих заходів забезпечення позову після ухвалення рішення, відповідно до ч.7,8 ст. 158 ЦПК України.

Outcome: partial