Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернулася до суду з цивільним позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , що помер [INFO] , на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 45,9кв.м., житловою 27,1кв.м. альтанки літ. Д, господарського блоку літ. Е, навісу літ. Ж, споруд № 1- 2, І. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає наступні обставини: її батьки [PERSON] та [PERSON] , маючи у фактичному користуванні земельну ділянку площею 2617кв.м. у 1958 році побудували домоволодіння, що складалося з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 45,9кв.м., житловою 27,1кв.м. та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Даний житловий будинок будувався на земельній ділянці, виділеній [PERSON] згідно до розпорядження № 254 про відвід земельної ділянки та на підставі рішення виконкому № 424/20. Дані обставини підтверджуються технічними паспортами МБТІ, отриманими у різний період часу, актами МБТІ, протоколом вилучення, актом розподілу часток. Проте знайти розпорядження № 254 про відвід земельної ділянки та на підставі рішення виконкому № 424/20 не вдалося, оскільки вони були вилучені слідчим у ході розслідування кримінальної справи. У зазначеному житловому будинку в подальшому були зареєстровані та проживали мої батьки [PERSON] та [PERSON] , я - [PERSON] , та брати [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються домовою книгою, а також довідкою з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації за № 14/5-9024 від 04.07.2024року. Оскільки, житловий будинок з господарчими спорудами не був зареєстрований як об`єкт права власності, мій батько почав звертатися до відділу інвентаризації та до МБТІ щодо надання необхідних документів для реєстрацції права власності на житловий будинок. Батько знущався з матері та дітей та мати звернулася з позовом до суду про стягнення аліментів та розподіл спільного сумісного майна, також був складений акт МБТІ про розподіл домоволодіння в натурі від 12.10.1962року, а також винесено рішення про розподіл іншого спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 06.09.1962року. Проте, [INFO] мій батько [PERSON] на очах у своїх дітей убив матір [PERSON] . Вироком народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 18 грудня 1962року [PERSON] засудили до вищої міри покарання розстріл. Даний вирок був приведений у виконання 03 травня 1963року. Дані обставини підтверджуються поновленим свідоцтвом про смерть [PERSON] , померлої [INFO] , серії [NUMBER] , виданим 14.03.2008року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиціїї Дніпропетровської області згідно до актового запису № 27 від 31.10. 1962року, копію якого долучено до позовної заяви, та повторним свідоцтвом про смерть [PERSON] , померлого [INFO] , серії [NUMBER] , виданим 01.03.2007року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиціїї Дніпропетровської області згідно до актового запису № 360 від 21.05. 1963року, копію якого долучено до позовної заяви. Оскільки на момент смерті батьків всі троє дітей були неповнолітніми, то всі ми були передані на виховання до Дніпропетровського дитячого будинку №4, де навчалися до закінчення школи, що підтверджується довідками з Обласного комунального закладу освіти Загальноосвітня спеціальна школа-інтернат для слабочуючих дітей від 14.04.2008року. Позивач та її брати були внесені до будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , з 22.12.1960 року, що підтверджується довідкою з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-9026 від 04.07.2024року, довідками з квартального комітету № 25 від 13.07.2025року, копією будинкової книги. Зазначені документи надаються до позовної заяви. Брат [PERSON] у лютому 1974 року виписався з будинку та переїхав жити до своєї дружини в інше місто, і зв`язок з ним не підтримували. У зв`язку з тим, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був не узаконений належним чином, брат [PERSON] упродовж з 1995 по 1997 рік намагався його узаконити за померлим батьком [PERSON] . Проте, через деякий час брат захворів та не довів процедуру узаконення до кінця. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 28.09.2007року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиціїї Дніпропетровської області згідно до актового запису № 1626 від 28.09. 2007року. Оскільки дружина [PERSON] [PERSON] та син [PERSON] - [PERSON] померли, то позивач єдина залишилася проживати у батьківському будинку , звернулася до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Проте у\~видачі свідоцтва\~про спадщину\~було відмовленоу зв`язку з відсутністю у позивача , як спадкоємця, правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , тому видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості. Водночас, згідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, складеного приватним підприємством Деконструктор від 12.12.2024 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. А-1( рік побудови 1958), загальною площею 45,9кв.м., житловою 27,1кв.м. альтанки літ. Д, господарського блоку літ. Е, навісу літ. Ж, споруд № 1- 2, І. Згідно до акту поточних змін від 12.12.2024року, складеного Приватним підприємством Деконструктор домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не належить до самочинного будівництва та не потребує введення в експлуатацію, оскільки побудовано до 05 серпня 1992року, узаконенню та введенню в експлуатацію не підлягає згідно редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку , будівництва та житлово-комунального господарства №404 від 09.08.2012року та п. 1-2 Постанови КМУ Про затвердження переліку будівельних робіт , які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію № 406 від 07.06.2017року. З урахуванням викладених вимог, просить визнати за нею право власності на зазначене домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька. Ухвалю суду від 20.03.2025 року залучено до участі у справі в якості відповідача 2 Дніпровську міську раду. Ухвалою суду від 15.04.2025 року витребувано з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] , померлого [INFO] (спадкова справа № 638/2015). 17.04.2025 року представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що батьки позивача не зареєстрували право власності на спадкове майно, отже відсутність державної реєстрації права власності спадкодавця на спадкове майно на момент його смерті унеможливлює включення такого майна до спадщини. Розгляд справи просить здійснювати без участі представника відповідача-2. 01.05.2025 року з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори надійшла інформація про те, що після померлої [INFO] [PERSON] та після померлого [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Надано спадкові справи № 326/2008 після померлого [INFO] [PERSON] та № 638/2015 після померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 20.06.2025 року залучено в якості відповідача -3 [PERSON] (дочка померлого [PERSON] ). Відповідач 3 в судові засідання не прибувала. Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора надала заяву про розгляд справи без їх участі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, зазначила, що батьками позивача на виділеній земельній ділянці, згідно розпорядження № 254 було побудовано будинок за адресою [ADDRESS] . Копію розпорядження так і не знайшла, оскільки його було вилучено в рамках кримінальної справи за вбивством батьком позивача матері, якого згодом було засуджено до розстрілу. Вказане домоволодіння належало подружжю та за їх життя приймалось рішення про поділ майна, проте так реалізовано і не було у зв`язку з їх смертю. На даний час позивач проживаю у вказаному будинку, на нього мається технічний паспорт та враховуючи, що його побудовано в 1958 році, чинними на той час нормативними актами не вимагалась його реєстрації, він не належить до самочинно збудованих так як наявний технічний паспорт, відомості з домової книги про проживання. Так як позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, просить визнати за нею право власності в судовому порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справ, встановлено наступне. [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~уродженка м.\~Дніпропетровськ.\~Батько \~ [PERSON] ,\~мати \~ [PERSON] .Згідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за № 00048281156 від 04.12.2024року, наданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському райнах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] народилася [INFO] , матір`ю вказана [PERSON] , батьком [PERSON] ; до актового запису про народження внесені зміни у зв`язку з реєстрацією шлюбу між [PERSON] та [PERSON] згідно до актового запису про шлюб № 111 від 15 грудня 1952року, у відповідності до яких видано нове свідоцтво про народження, де батьком вказано [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] , маючи у фактичному користуванні земельну ділянку площею 2617кв.м. у 1958році побудували домоволодіння, що складалося з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 45,9кв.м., житловою 27,1кв.м. та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Даний житловий будинок будувався на земельній ділянці, виділеній [PERSON] згідно до розпорядження № 254 про відвід земельної ділянки та на підставі рішення виконкому № 424/20. Дані обставини підтверджуються технічними паспортами МБТІ, отриманими у різний період часу, актами МБТІ, протоколом вилучення, актом розподілу часток. У зазначеному житловому будинку в подальшому були зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , та її рідні брати [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються домовою книгою, а також довідкою з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації за № 14/5-9024 від 04.07.2024року. [PERSON] зверталася з позовом до суду про стягнення аліментів та розподіл спільного сумісного майна, був складений акт МБТІ про розподіл домоволодіння в натурі від 12.10.1962року, а також винесено рішення про розподіл іншого спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 06.09.1962року. Проте, 12 жовтня 1962року батько [PERSON] на очах у своїх дітей убив матір [PERSON] . Вироком народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 18 грудня 1962року [PERSON] приговорили до вищої міри покарання розстрілу. Даний вирок був приведений у виконання 03 травня 1963року. Дані обставини підтверджуються поновленим свідоцтвом про смерть [PERSON] , померлої [INFO] , серії [NUMBER] , виданим 14.03.2008року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиціїї Дніпропетровської області згідно до актового запису № 27 від 31.10. 1962року, та повторним свідоцтвом про смерть [PERSON] , померлого [INFO] , серії [NUMBER] , виданим 01.03.2007року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиціїї Дніпропетровської області згідно до актового запису № 360 від 21.05. 1963року. Оскільки на момент смерті батьків всі троє дітей були неповнолітніми, вони були передані на виховання до Дніпропетровського дитячого будинку №4, де навчалися до закінчення школи, що підтверджується довідками з Обласного комунального закладу освіти Загальноосвітня спеціальна школа-інтернат для слабочуючих дітей від 14.04.2008року. Позивач та її брати були внесені до будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , з 22.12.1960 року, що підтверджується довідкою з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-9026 від 04.07.2024 року, довідками з квартального комітету № 25 від 13.07.2025року, копією будинкової книги. [PERSON] у лютому 1974 року виписався з будинку. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 28.09.2007року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиціїї Дніпропетровської області згідно до актового запису № 1626 від 28.09. 2007року. Дружина [PERSON] [PERSON] та син [PERSON] - [PERSON] померли, позивач залишилася проживати у батьківському будинку та 01.07.2015року звернулася до Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , де була відкрита спадкова справа № 638/2015, що зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 57632926 від 01.07.2015р. Отже, вважаючи, що після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина, що складалася з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , позивач 01.07.2015 року звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. 12 жовтня 2024 року прийнята Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, де нотаріус зазначає про те, що у зв`язку з відсутністю у неї, як спадкоємця, правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості. Згідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, складеного Приватним підприємством Деконструктор від 12.12.2024року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. А-1( рік побудови 1958), загальною площею 45,9кв.м., житловою 27,1кв.м. альтанки літ. Д, господарського блоку літ. Е, навісу літ. Ж, споруд № 1- 2, І. Згідно до акту поточних змін від 12.12.2024року, складеного Приватним підприємством Деконструктор домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не належить до самочинного будівництва та не потребує введення в експлуатацію, оскільки побудовано до 05 серпня 1992року, узаконенню та введенню в експлуатацію не підлягає згідно редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку , будівництва та житлово-комунального господарства №404 від 09.08.2012року та п. 1-2 Постанови КМУ Про затвердження переліку будівельних робіт , які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію № 406 від 07.06.2017року. Долучено відомості про фактичне проживання за наказною адресою позивача. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, перед судом постало питання щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказане домоволодіння, чи не буде порушувати таке судове визнання права власності публічний порядок та чи буде відповідати загальним засадами цивільного судочинства. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено у ч. 2 ст.\~41\~Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2). У ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч. 1\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ч. 1\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У ч. 1\~ст. 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5). Відповідно до\~ст. 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3). Згідно\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч. 1). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3). Відповідно до Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п. 4). Правила книги\~шостої Цивільного кодексу України\~застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (п. 5). У\~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року\~роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року (абз. 2 п. 1). У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~Цивільного Кодексу Української РСР\~(ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності\~ЦК\~і строк\~на її\~прийняття не\~закінчився до\~1\~січня 2004\~року,\~спадкові відносини\~регулюються цим\~Кодексом (абз.\~3\~п.\~1).\~Свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~за письмовою\~заявою спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину в\~порядку,\~установленому цивільним\~законодавством.\~За наявності\~умов для\~одержання в\~нотаріальній конторі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину вимоги\~про визнання\~права на\~спадщину судовому\~розглядові не\~підлягають.\~У разі\~відмови нотаріуса\~в оформленні\~права на\~спадщину особа\~може звернутися\~до суду\~за правилами\~позовного провадження\~(абз.\~2,\~3\~п.\~23). \~Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з ч. 1 ст.\~524\~ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ч. 1 ст.\~525\~ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. За змістом ч. 1 ст.\~529\~ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За змістом ч. 1\~ст. 548 ЦК УРСР\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Законодавець у\~ЦК УРСР\~передбачив, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до\~ст. 549 ЦК УРСР\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. 1). Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 2). За змістом\~ст. 553 ЦК УРСР\~спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1). Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу) (ч. 2). Як зазначено у ч. 1\~ст. 554 ЦК УРСР\~в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті\~528\~і\~534\~цього\~Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Доказів відмови позивача від спадщини матеріали справи не містять. У п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена\~наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5\~і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном (абз. 1). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (абз. 2). Згідно ст.ст.\~25,\~30,\~346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі №716/2290/19 вказав: громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1958 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття\~постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів. У серпні 2012 року до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції та в абзаці 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 5 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать. Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо (постанова Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі №678/1418/17). Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Рішення суду може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, суд вважає поважними наведені позивачем підстави звернення до суду. Вказані обставини, на думку суду, перешкодили позивачу, як спадкоємцю, оформити право на спадкування через нотаріуса. Відмова позивачу у визнанні права власності в порядку спадкування за законому через суд буде непропорційним втручанням у її право на отримання у власність спадкового майна. При цьому суд зазначає, що позивач в іншому порядку, ніж судовий, не може захистити свої права на прийняття спадщини, а завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Постановлення рішення про задоволення позову є забезпеченням права позивача на справедливий суд відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Враховуючи, що позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини але через наявні об`єктивні обставини не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, тому причини, через які позивачка звернулася до суду за захистом свої прав щодо визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку, суд визнає обґрунтованими. Таким чином, з метою недопущення порушення спадкових прав позивачки та відповідно відновлення її законних прав як спадкоємця, що відповідатиме верховенству права, суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності, в порядку спадкування за законом після смерті батька. З урахуванням зазначеного вище у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки підтверджені зібраними у справі доказами. Судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: approved