Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивача Стислий зміст позовної заяви та її обґрунтування 19 серпня 2024 до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява Київської міської ради, подана [PERSON] , до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «А2 ГРУП» (далі - Товариство) про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва. Позов обґрунтований тим, що: - 15 грудня 2000 року на підставі рішення Київської міської ради № 59/1036 [PERSON] виданий державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва (далі також - земельна ділянка); - 09 грудня 2021 року [PERSON] продала зазначену земельну ділянку [PERSON] ; - 31 січня 2022 року [PERSON] уклав з Товариством договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій); - 26 липня 2024 року державний інспектор з контролю за використанням та охороною земель склав акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, згідно з яким на вказаній земельній ділянці збудовано багатоповерхову будівлю; - зазначене використання земельної ділянки не відповідає її цільовому призначенню, об`єкт, який збудований на ній є самочинним будівництвом. У зв`язку з наведеним просила: - припинити право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку; - визнати недійсним договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), укладений між [PERSON] та Товариством 31 січня 2022 року; - зобов`язати Товариство знести об`єкт самочинного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці. Стислий зміст заяви про зміну предмета позову 11 грудня 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла заява Київської міської ради про зміну предмета позову, яка мотивована тим, що: - у первісному позові позивач пред`явив вимогу про зобов`язання Товариства знести об`єкт самочинного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер 80000000000:75:141:0012, по [ADDRESS] ; - відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку садибного типу від 02.10.2024 за р. № 2364 Товариство продало [PERSON] житловий будинок садибного типу за адресою [ADDRESS] ; - належним відповідачем у спорах про знесення об`єктів самочинного будівництва є власник такого об`єкту, а не забудовник. З урахуванням зміненого предмета позову просила: - припинити право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку; - визнати недійсним договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), укладений між [PERSON] та Товариством 31 січня 2022 року; - зобов`язати [PERSON] знести об`єкт самочинного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці. Позиція [PERSON] [PERSON] проти позову заперечив. 05 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий адвокаткою Ростолопою Є.Г. Відзив обґрунтований тим, що: - цільове призначення земельної ділянки відповідає намірам забудови; - житловий будинок садибного типу за адресою [ADDRESS] збудований з дотриманням порядку будівництва, передбаченого чинним законодавством: Товариство (суперфіціарій) отримало містобудівні умови та обмеження, на їх виконання був розроблений робочий проєкт будівництва, подане повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єктах з незначними наслідками; - станом на день подання відзиву будівництво житлового будинку завершене, проведена його технічна інвентаризація, складений технічний паспорт, отримана декларація про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстроване право власності Товариства на житловий будинок; 02 жовтня 2024 року Товариство відчужило житловий будинок [PERSON] за договором купівлі-продажу; - указаний житловий будинок відповідає містобудівним умовам і обмеженням; - позивач не надав доказів нецільового використання земельної ділянки; акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства складений за відсутності представника Товариства, є попереднім висновком контролюючого органу і не породжує юридичних наслідків; жодні позасудові форми реагування не здійснювалися (припис про усунення порушень не видавався, протокол про адміністративне правопорушення не складався); окрім того в акті зафіксовані недостовірні відомості (належність земельної ділянки позивачеві праві комунальної власності; відсутність містобудівних умов та обмежень) - вимога про визнання недійсним договору суперфіцію є необґрунтованою і неефективною, адже не може призвести до поновлення прав територіальної громади; - припинення права власності на землю та знесення житлового будинку не відповідає критерію пропорційності втручання у право [PERSON] на мирне володіння майном і становитиме для нього індивідуальний надмірний тягар. Позиція Товариства Товариство проти позову заперечило. 18 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, підписаний директором Товариства Пасенком Є.П. У відзиві представник Товариства погодився з аргументами Стрельникова Є.В. щодо відповідності цільового призначення земельної ділянки намірам забудови, відсутності доказів використання земельної ділянки не за призначенням, неефективності і необґрунтованості вимоги про визнання недійсним договору суперфіцію. Окрім того, зазначив, що відповідність збудованого житлового будинку містобудівним умовам і обмеженням підтверджується висновком судового експерта Свістунова І.В. за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи 07.10.2024. 02 січня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (з урахуванням зміненого предмета позову), підписаний директором Товариства Пасенком Є.П. Указаний відзив за своїм змістом є ідентичним відзиву, що поданий 18 листопада 2024 року. Доводи сторін у судовому засіданні У судовому засіданні представники Київської міської ради, [PERSON] , [PERSON] і Литвиненко Ю.А. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позові. Зокрема, у судовому засіданні, яке відбулося 01 травня 2025 року, представник Київської міської ради, [PERSON] , акцентувала, що земельна ділянка передавалася у приватну власність для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. [PERSON] використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням; на земельній ділянці збудований п`ятиповерховий житловий будинок, що не відповідає містобудівним умовам і обмеженням. Наведені обставини підтверджуються актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 26.07.2024, який є достатнім доказом нецільового використання землі. Також повідомила, що в акті помилково вказано на відсутність містобудівних умов та обмежень, однак це не свідчить про відповідність збудованого житлового будинку виданим містобудівним умовам та обмеженням. Окрім того, визнала, що після набуття [PERSON] права власності на житловий будинок вимога про визнання недійсним договору суперфіцію не буде ефективним способом захисту прав територіальної громади, проте повноважень залишити її без розгляду чи відмовитись від неї вона не має. У судовому засіданні, яке відбулося 03 червня 2025 року, представник Київської міської ради, [PERSON] , підтримав висловлені раніше аргументи іншого представника. Додатково зазначив, що [PERSON] і Товариство, укладаючи договір суперфіцію, свідомо знали, що будівництво житлового будинку відбуватиметься з порушенням містобудівних умов і обмежень. У судовому засіданні, яке відбулося 23 червня 2025 року, представник Київської міської ради, [PERSON] , заперечила проти врахування висновку експерта, вважаючи його необґрунтованим. Наголосила, що з дня звернення Товариства до судового експерта до дня виготовлення висновку минув короткий строк (7 днів), проєктна площа забудови (495 кв.м.) суттєво відрізняється від житлової площі збудованого будинку (1110 кв.м.), експерт притягався до дисциплінарної відповідальності. Представник [PERSON] , адвокатка Ростолопа Є.Г., у судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Додатково зазначила, що акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не створює сам по собі юридичних наслідків, а є передумовою для притягнення до відповідальності. Жодні позасудові заходи впливу до відповідачів не застосовувались. Акт складений без участі представника Товариства, нікому з відповідачів не направлявся. Будівництво здійснювалося з дотриманням містобудівних умов і обмежень, що підтверджується висновком експерта. Знесення житлового будинку є крайнім заходом і застосовується лише в разі неможливості перебудови об`єкта будівництва. Представник Товариства в судове засідання не з`явився. 01 травня 2025 року на електронну пошту суду надійшла заява директора Товариства, Пасенка В.П., про розгляд справи без участі представника Товариства. ІІ. Заяви і клопотання сторін та процесуальні дії суду Разом з позовною заявою Київська міська рада подала заяву про забезпечення позову шляхом: - накладення арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:141:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2523760580000), що належить [PERSON] ; - заборони суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводити державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна (п`ятиповерхової будівлі/будинку, право власності не зареєстроване), що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га кадастровий номер 8000000000:75:141:0012, по [ADDRESS] ; - заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «А2 ГРУП» та будь-яким іншим особам здійснювати будівельні роботи на земельній ділянці по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:75:141:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2523760580000). 22 серпня 2024 року суд постановив ухвалу про повернення заяви про забезпечення позову через її невідповідність вимогам статті 151 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 22 серпня 2024 суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху з підстав недоплати позивачем судового збору, незазначення у позовній заяві ціни позову. 03 вересня 2024 суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху з підстав ненадання належних і допустимих доказів дійсної вартості спірної земельної ділянки. 11 вересня 2024 року суддя постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій попередньо визначив суму судового збору, зобов`язав позивача доплатити судовий збір. 24 серпня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 22 жовтня 2024 року. 19 вересня 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла заява Київської міської ради, подана [PERSON] , про забезпечення позову шляхом: - накладення арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 80000000000:75:141:0012, яка належить [PERSON] ; - заборони суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводити державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна (п`ятиповерхової будівлі/будинку, право власності не зареєстроване), що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 80000000000:75:141:0012, по [ADDRESS] ; - заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «А2 ГРУП» та будь-яким іншим особам здійснювати будівельні роботи на земельній ділянці по [ADDRESS] з кадастровим номером 80000000000:75:141:0012, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2523760580000. 26 вересня 2024 року суд постановив ухвалу, якою вказану заяву задовольнив частково, вжив заходів забезпечення позову шляхом: - накладення арешту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 80000000000:75:141:0012, яка належить [PERSON] ; - заборони суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень проводити державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна (п`ятиповерхової будівлі/будинку, право власності не зареєстроване), що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 80000000000:75:141:0012, по [ADDRESS] . В іншій частині заяви суд відмовив. Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року зазначена ухвала залишена без змін. 22 жовтня 2024 року, до початку підготовчого засідання на електронну пошту суду надійшло клопотання представника [PERSON] , адвокатки Ростолопи Є.Г. про продовження строку для подання відзиву та відкладення підготовчого засідання. 22 жовтня 2024 року суд постановив ухвалу, якою вказане клопотання задовольнив частково, відклав підготовче засідання на 20 листопада 2024 року. З метою ознайомлення представника позивача з відзивами на позовну заяву підготовче засідання, призначене на 20 листопада 2024 року, суд відклав на 12 грудня 2024 року. 12 грудня 2024 року суд постановив ухвалу про прийняття заяви Київської міської ради про зміну предмета позову, в якій надав відповідачам строк для подання відзиву, відклав підготовче засідання на 05 лютого 2025 року. У підготовчому засіданні представник Київської міської ради, [PERSON] , заявила клопотання про визнання висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи 07.10.2024 неналежним доказом. У задоволенні зазначеного клопотання суд відмовив з огляду на те, що висновок експерта містить інформацію, що стосується предмета доказування у справі, про що 05 лютого 2025 року постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати. 05 лютого 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 19 березня 2025 року. У зв`язку з неявкою представника Товариства судове засідання, призначене на 19 березня 2025 року, суд відклав на 01 травня 2025 року. З метою підготовки сторін до дослідження доказів суд оголосив перерву в судовому засіданні до 03 червня 2025 року. З метою підготовки сторін до дослідження висновку експерта суд оголосив перерву в судовому засіданні до 23 червня 2025 року. З метою підготовки сторін до судових дебатів суд оголосив перерву в судовому засіданні до 30 липня 2025 року. У зв`язку з виробничою необхідністю суд оголосив перерву в судовому засіданні до 24 вересня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України для проголошення рішення суд призначив судове засідання на 06 жовтня 2025 року. У судове засідання, призначене на 06 жовтня 2025 року, учасники справи не з`явилися,про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд 02 листопада 2000 року Київська міська рада прийняла рішення № 59/1036 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків та господарських будівель і для ведення садівництва», яким, серед іншого, затвердила проєкт відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на [ADDRESS] ; передала [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови (т. 1, а.с. 59-62). Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 121920 [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 02.11.200 за № 59/1036 передана у власність земельна ділянка площею 0,10 га, що розташована на території [ADDRESS] ; землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т. 1, а.с. 38). 09 грудня 2021 року [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудиком В.В. 09.12.2021 за р. № 960 (т. 1, а.с. 34). Відповідно до п. 1 вказаного договору продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:141:0012, площею 0,1000 га, цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка розташована в [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 281 286,00 гривень, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків (пункт 2 договору). Право власності [PERSON] на земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.12.2021, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 390517236 від 12.08.2024 (т. 1, а.с. 47). 31 січня 2022 року [PERSON] (землевласник) та Товариство (суперфіціарій) уклали договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудиком В.В. 31.01.2022 за р. № 316 (т. 1, а.с. 35-37). Відповідно до п. 1.1. вказаного договору землевласник надає суперфіціарію право користування земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:75:141:0012, площею 0,1000 га, цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка розташована в [ADDRESS] для будівництва на ній будівлі (споруди) на умовах та порядку, передбачених цим договором. Право користування земельною ділянкою передається суперфіціарію з метою будівництва на ній будівлі чи споруди, будівництво якої дозволено чинним законодавством (пункт 2.1. договору). Згідно з п. 3.1. договору передбачене цим договором право суперфіціарія користуватися належною землевласнику земельною ділянкою для забудови встановлено на три роки, починаючи з дня його державної реєстрації. Строки будівництва є орієнтовними та можуть змінюватися за домовленістю сторін, а також внаслідок форс-мажорних обставин. Будь-яка зміна строків будівництва об`єкта повинна узгоджуватись землевласником і суперфіціарієм та оформлюватись письмово у виді додатків до цього договору згідно з чинним законодавством України. Право користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) зареєстроване за Товариством у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.01.2022, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 390517236 від 12.08.2024 (т. 1, а.с. 47). 11 липня 2022 року Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видав наказ № 357, яким затвердив містобудівні умови та обмеження будівництва індивідуального житлового будинку садибного типу на [ADDRESS] ; реєстраційний номер в ЄДЕССБMU01:9720-5650-8458-7356 (т. 1, а.с. 50-53). Згідно з містобудівними умовами та обмеженнями: - гранично допустима висотність будинків, будівель та споруд у метрах - 15; остаточно висоту визначити проектною документацією, розробленою відповідно до вимог ДБН 5.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», п. 4. 9 ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги», із дотриманням нормативних побутових і протипожежних розривів, забезпеченням нормативної інсоляції та освітленості приміщень об`єкта та прилеглої забудови. Гранична поверховість об`єкта - не більше 3-х поверхів без урахування мансарди згідно з п. 6.1.31 ДБН 5.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій»; - максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки - 50 з урахуванням вимог підрозділу «Садибна забудова» ДБН 5.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Остаточно визначити проектною документацією, розробленою відповідно до ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН В.1.1-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги», із дотриманням нормативних побутових і протипожежних розривів, забезпеченням нормативної інсоляції приміщень об`єкта та суміжної забудови; - максимально допустима щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону) - показники розрахункової щільності населення для розміщення садибної житлової забудови визначити відповідно до таблиці 6.6 ДБН 5.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Окрім того, містобудівні умови та обмеження містять застереження про мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, планувальні обмеження, охоронні зони. Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 055-7636 від 13.08.2024 Товариству надано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Будівництво індивідуального житлового будинку садибного типу на вул. Осінній, 28 у Святошинському районі м. Києва» (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:75:141:0012), затверджені наказом Департаменту від 11.07.2022 № 357, реєстраційний номер електронної системи MU01:9720-5650-8458-7356 (т. 1, а.с. 48). 20 червня 2023 року [PERSON] розробив проєктну документацію будівництва індивідуального житлового будинку садибного типу на [ADDRESS] ; реєстраційний номер в ЄДЕССБPD01:1018-8632-2363-7802 (т. 1, а.с. 54-58). Відповідно до проєктної документації затверджені такі техніко-економічні показники будівництва: площа забудови - 495 кв.м., загальна площа будівлі - 2300 кв.м., гранична висота будівлі/споруди - 15 метрів; кількість поверхів - 3, кількість надземних поверхів - 3, кількість підземних поверхів - 0, цокольний поверх - 1, житлова площа приміщень - 477,67 кв.м. 12 жовтня 2023 року у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (далі - ЄДЕССБ) зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт, видане Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), реєстраційний номер в ЄДЕССБ КВ051231006599 (т. 1, а.с. 40-44). Відповідно до вказаного повідомлення: назва об`єкта - будівництво індивідуального житлового будинку садибного типу на [ADDRESS] ; клас наслідків - СС1; замовник - Товариство; проєктна документація - PD01:1018-8632-2363-7802, розроблена [PERSON] 20.06.2023; містобудівні умови та обмеження - MU01:9270-5650-8458-7356 № 357, видані Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 11.07.2022; спосіб будівництва - господарський (власними силами). 26 липня 2024 року державний інспектор з контролю за використанням та охороною земель Департаменту земельних ресурсів виконавчого органуКиївської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Сокарев О.В. склав акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкта - земельної ділянки за № ДК/13-А/2024 (т. 1, а.с. 65-67). Об`єкт перевірки - земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:75:141:0012, площею 0,1 га, цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка розташована в [ADDRESS] ; форма власності - комунальна. За результатами обстеження встановлено, що на земельні ділянці, яка огороджена парканом, побудовано багатоповерхову будівлю. На момент обстеження збудовано 5 поверхів. На момент обстеження будівельні роботи не проводились, будь-які особи на земельній ділянці були відсутні. Інформація про об`єкт будівництва на земельній ділянці відсутня. У порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва містобудівні умови та обмеження за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:75:141:0012) у Святошинському районі м. Києва не зареєстровані. Враховуючи викладене, вбачається використання земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:141:0012 не за цільовим призначенням, що є порушенням пункту «а» статті 91 Земельного кодексу України. Згідно з технічним паспортом, складеним фізичною особою - підприємцем [PERSON] 10.09.2024, реєстраційний номер в реєстрі будівельної діяльності ТІ01:6183-5099-0609-7710, загальна площа індивідуального житлового будинку садибного типу № 28 по вулиці Осінній в місті Києві 2380 кв.м., житлова площа - 1110 кв.м. (т. 2, а.с. 84-98). Згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ від 20.09.2024 зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта, реєстраційний номер КВ101240911959 (т. 2, а.с. 99-107). Назва об`єкта будівництва - будівництво індивідуального житлового будинку садибного типу на [ADDRESS] , клас наслідків СС1; дата початку будівництва - 13.10.2023, дата завершення будівництва - 06.09.2024, строк введення об`єкта в експлуатацію - 20.09.2024; адреса об`єкта - місто Київ, Святошинський район, вулиця Осіння, 28; проєктна документація - PD01:1018-8632-2363-7802; технічна інвентаризація - ТІ01:6183-5099-0609-7710; характеристики об`єкта будівництва: загальна площа приміщень - 2380 кв.м., житлова площа приміщень - 1110 кв.м., площа забудови - 495 кв.м., кількість поверхів - 3 (+ мансарда), кількість надземних поверхів - 3 (+ мансарда), кількість підземних поверхів - 0, цокольний поверх - 1, гранична висота будівлі/споруди - 15 метрів. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав № 396783330 від 27.09.2024 право власності на житловий будинок садибного типу загальною площею 2380 кв.м., житловою площею 1110 кв.м. за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за Товариством 26.09.2024 на підставі договору про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудиком В.В. 31.01.2022 за р. № 316, технічного паспорту ТІ01: [NUMBER] від 26.09.2024, витягу з Реєстру будівельної діяльності КВ101240911959 (т. 2, а.с. 108). 02 жовтня 2024 року Товариство (продавець) і [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. 02.10.2024 за р. № 2364 (т. 1, а.с. 34). Відповідно до п. 1.1. вказаного договору продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , ідентифікатор в ЄДЕССБ 01.3035179.5046695.20230724.26.0000.37). Продаж зазначеного житлового будинку вчиняється за узгодженою між сторонами ціною, яка становить 1 100 000,00 гривень (пункт 2.1. договору). Право власності [PERSON] на житловий будинок садибного типу зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.10.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав № 397561560 від 02.10.2024 (т. 2, а.с. 113). Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, складеним судовим експертом Свістуновим І.С. 07.10.2024 за № 1927/10-2024 фактично побудований індивідуальний житловий будинок на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:75:141:0012 площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] відповідно до результатів проведеного дослідження та наданих на дослідження матеріалів відповідає містобудівним умовам та обмеженням для проєктування об`єкта будівництва «Будівництво індивідуального житлового будинку садибного типу на [ADDRESS] », що затверджені наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.07.2022 № 357 в частині: - висотності відповідно до табл. 6.1 та п. 6.1.3 ДБН Б2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Разом із тим табл. 6.1 та п. 6.1.3 ДБН Б2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» не регламентують чітких (конкретних) нормативних вимог щодо висотності в межах садибної забудови; - відступу від межі земельної ділянки відповідно до п. 6.1.41 ДБН Б2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (чинний з 01.10.2019); - протипожежних відстаней до сусідніх будівель відповідно до табл. 15.2 ДБН Б2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (чинний з 01.10.2019). Вимогами нормативно-правових актів, а саме ДБН Б2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (чинний з 01.10.2019) щільність забудови для території садибної забудови не встановлена. При цьому застосування вимог п. 6.1.14 та табл. 6.2 ДБН Б2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (чинний з 01.10.2019) при визначенні щільності забудови житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:75:141:0012 площею 0,1000 га за адресою: місто Київ, Святошинський район, вулиця Осіння, 28 не доречно, оскільки дані вимоги стосуються багатоквартирної забудови, а об`єкт дослідження відповідно до містобудівної документації розміщений на території садибної забудови (т. 3, а.с. 60-119). ІV. Мотиви та оцінка суду Загальні зауваження Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частина перша статті 4 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 756/1384/20). Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо вимоги про визнання недійсним договору про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовим правом на чуже майно є право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту (частина перша статті 413 ЦК України) Землекористувач зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення (частина п`ята статті 415 ЦК України). За змістом приписів ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту. Відповідно до положень ч. 8 ст. 102-1 ЗК України укладення договору про надання права користування земельною ділянкою для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. За домовленістю сторін договори про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови можуть бути посвідчені нотаріально. Згідно з ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину викладені у статті 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. «б» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Суд повторює, що стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Отже, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. У будь-якому разі слід ураховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту, чи призведе це до кінцевої мети, якої прагне досягти позивач, звертаючись до суду. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 30)). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, загальним правовим наслідком недійсності правочину є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. Реституційний спосіб захисту права власності та інших речових прав за своїм змістом є зобов`язальним. Це означає, що за загальним правилом право на пред`явлення рецисорного позову (позову про визнання правочину недійсним) та/або про застосування наслідків недійсного правочину має право його сторона. Водночас тлумачення статей 215, 216 ЦК України дозволяють дійти висновку, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним та/або застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то вимога про визнання правочину недійсним не може вважатися ефективним способом захисту. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 462/5804/16-ц, від 15.03.2024 у справі № 904/192/22. Київська міська рада не є стороною оспорюваного договору суперфіцію, тому ефективність реституційного (зобов`язального) способу захисту у цьому разі залежить від того, чи відновить реституція права територіальної громади міста Києва. Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору суперфіцію, укладеного між [PERSON] і Товариством, Київська міська рада послалася на статтю 21 ЗК України, відповідно до якої використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є підставою для визнання договору недійсним. Водночас кінцевою метою, яку прагне досягти Київська міська рада, є захист прав територіальної громади міста Києва шляхом припинення права власності на землю та знесення самочинного будівництва. За таких обставин, вимога про визнання недійсним договору суперфіцію не може бути ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Києва, адже її задоволення не матиме наслідком припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку та знесення самочинного будівництва. На неефективність зазначеного способу захисту вказала також представник Київської міської ради в судовому засіданні. З огляду на викладене, в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) суд відмовляє. Щодо вимог про припинення права користування земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до положень статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами (пункт «а» частини першої статті 81 ЗК України). Відповідно до пункту «а» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням. Відповідно до статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом Згідно з пунктом «а» частини першої статті 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Відповідно до статті 19 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; є) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Отже, усі землі в межах України мають своє цільове призначення, як це передбачено статтею 19 ЗК України; цільове використання земельних ділянок є одним із принципів земельного законодавства. Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 (далі - Закон № 3038-VI) об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури (крім трубопроводів внутрішньогосподарських меліоративних систем). Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією. Відповідно до ч. 3, 5 Закону № 3038-VI містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника. Містобудівні умови та обмеження містять: назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів нового будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва до видачі містобудівних умов та обмежень); інформацію про замовника; відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України); максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони, планувальні обмеження використання приаеродромних територій, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України, зони, встановлені відповідно до законодавства за результатами визначення рівнів ризиків виникнення надзвичайних ситуацій, відображені у містобудівній документації); охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж; вимоги щодо розроблення розділу інженерно-технічних заходів цивільного захисту (для об`єктів, визначених відповідно до частини десятої статті 31 цього Закону). Перелік зазначених умов є вичерпним. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону № 3038-VI проектна документація - це затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва. Проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм і правил та затверджується замовником (частина перша статті 31 Закону № 3038-VI). Відповідно до положень статті 32 Закону № 3038-VI клас наслідків (відповідальності) будівель і споруд - це характеристика рівня можливої небезпеки для здоров`я і життя людей, які постійно або періодично перебуватимуть на об`єкті або які знаходитимуться зовні такого об`єкта, матеріальних збитків чи соціальних втрат, пов`язаних із припиненням експлуатації або з втратою цілісності об`єкта. Клас наслідків визначається відповідно до вимог будівельних норм і правил, затверджених згідно із законодавством. Клас наслідків визначається для кожного об`єкта - будинку, будівлі, споруди будь-якого призначення, їхніх частин, лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, у тому числі тих, що належать до складу комплексу (будови). Усі об`єкти поділяються за такими класами наслідків (відповідальності): незначні наслідки - СС1; середні наслідки - СС2; значні наслідки - СС3. До незначних наслідків (СС1) не можуть бути віднесені об`єкти характеристики можливих наслідків від відмови (стану об`єкта, при якому неможливо використовувати його або складову частину за функціональним призначенням) яких перевищують: рівень можливої небезпеки для здоров`я і життя людей, які постійно перебуватимуть на об`єкті, - 50 осіб; рівень можливої небезпеки для здоров`я і життя людей, які періодично перебуватимуть на об`єкті, - 100 осіб; рівень матеріальних збитків чи соціальних втрат, пов`язаних із припиненням експлуатації або з втратою цілісності об`єкта, - 2500 мінімальних заробітних плат (до розрахунку збитків не включаються збитки замовників будівництва, які будують об`єкти без залучення коштів державного або місцевого бюджетів, кредитних коштів, наданих під державні гарантії, коштів державних та комунальних підприємств, бюджетних установ); пам`ятки культурної спадщини національного та місцевого значення, визначені відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини"; нове будівництво яких здійснюється в охоронній зоні пам`яток культурної спадщини національного та місцевого значення (розміри охоронної зони визначаються відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини"); об`єкти підвищеної небезпеки 1 і 2 класів, ідентифіковані відповідно до Закону України "Про об`єкти підвищеної небезпеки"; житлові будинки понад чотири поверхи; об`єкти, які підлягають оцінці впливу на довкілля відповідно до Закону України "Про оцінку впливу на довкілля" (крім об`єктів, які виробляють електричну енергію з енергії вітру, за умови позитивного висновку уповноваженого органу з оцінки впливу на довкілля). Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 № 104 затверджено державні будівельні норми «Планування та забудова територій» ДБН Б.2.2-12:2019. Розділ третій містить терміни та визначення понять, згідно з яким садибний будинок (індивідуальний будинок) - е житловий будинок з присадибною ділянкою та господарськими спорудами, призначеними для одного домогосподарства (п. 3.56 ДБН Б.2.2-12:2019). У процесі містобудівного проектування території на місцевому рівні визначаються території: сельбищна, виробнича, рекреаційна та ландшафтна, у межах яких окремі земельні ділянки мають бути планувально об`єднані у такі функціональні зони: - житлової та громадської забудови, яка складається з прибудинкових територій багато - квартирних будинків, земельних ділянок садибних будинків, гуртожитків, а також земельних ділянок, на яких розташовуються заклади дошкільної освіти, загальної середньої освіти, громадські центри мікрорайонів, заклади охорони здоров`я, соціального захисту, культури та мистецтва, фізкультурно-оздоровчі і спортивні споруди, підприємства торгівлі і харчування, побутового обслуговування, органи державної влади та місцевого самоврядування, громадських та релігійних організацій, фінансово-кредитних установ, науково-дослідних та проектних організацій. Сельбищні території призначені для створення сприятливого життєвого середовища, яке має відповідати соціальним, екологічним та містобудівним умовам, що забезпечують процеси життєдіяльності населення, пов`язані з його демографічним і соціальним відтворенням. Сельбищні території формуються переважно у вигляді зон житлової, громадської забудови, озеленених територій загального користування, а також інших функціональних елементів, наведених у примітці до таблиці 6.1. Для попереднього визначення загальної потреби у сельбищних територіях слід приймати укрупнені показники, наведені в таблиці 6.1. Так, в таблиці 6.1. ДБН Б.2.2-12:2019 визначено, що такий тип забудови як садибна передбачає до 3 поверхів без урахування мансарди (з земельними ділянками) з постійним перебуванням 50 осіб. Зони садибної забудови мають формуватися за принципами мікрорайонування окремими чи зблокованими житловими будинками з присадибними ділянками. Поверховість будинків в межах територій садибної забудови не може перевищувати 3- х поверхів без урахування мансарди. Розміщення багатоквартирних (секційних) будинків в кварталах садибної забудови не допускається (6.1.31 ДБН Б.2.2-12:2019). Відповідно до положень статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17. У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а зроблені висновки про те, що «…правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва». Отже, знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. На цьому акцентував Верховний Суд у постанові від 23 липня 2024 року в справі № 359/1365/22. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, заява № 46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Отже, законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання. У справі, що розглядається, представники Київської міської ради стверджували, що [PERSON] використовує земельну ділянку не за її цільовим призначенням; житловий будинок садибного типу є самочинним будівництвом, адже збудований на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети та з істотним порушенням будівельних норм і правил. У межах розгляду цієї справи суд має з`ясувати: - чи надав позивач належні, допустимі, достовірні і достатні докази будівництва Товариством житлового будинку з порушенням будівельних норм і правил, і, як наслідок, нецільового використання [PERSON] земельної ділянки; - якщо такі докази надані, то чи відповідають вимоги про припинення права власності на земельну ділянку та знесення самочинного будівництва критерію пропорційності втручання у право на мирне володіння майном. На підтвердження будівництва житлового будинку садибного типу з порушенням будівельних норм і правил Київська міська рада надала акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № ДК/13-А/2024, відповідно до якого на земельні ділянці, яка огороджена парканом, побудовано багатоповерхову будівлю. На момент обстеження збудовано 5 поверхів. На момент обстеження будівельні роботи не проводились, будь-які особи на земельній ділянці були відсутні. Інформація про об`єкт будівництва на земельній ділянці відсутня. У порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва містобудівні умови та обмеження за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:75:141:0012) у Святошинському районі м. Києва не зареєстровані. До вказаного акта долучені матеріали фотофіксації об`єкта будівництва. Зазначений акт суд відхиляє як доказ здійснення самочинного будівництва і використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки інспектор під час перевірки дотримання вимог земельного законодавства не здійснив обстеження земельної ділянки та житлового будинку, а зробив лише фотографії житлового будинку через огороджений паркан. Окрім того, при складанні акта інспектор не перевірив інформацію щодо виданих містобудівних умов і обмежень об`єкта будівництва, зазначивши, що такі містобудівні умови і обмеження в ЄДЕССБ не зареєстровані. Відповідність будівництва містобудівним умовам і обмеженням підтверджується також висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. Будь-яких доказів, які ставили б під сумнів указаний висновок позивач не надав, клопотань про призначення повторної експертизи чи допит експерта в судовому засіданні не заявляв. Суд зауважує, що в матеріалах справи наявні договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), повідомлення про початок будівельних робіт, містобудівні умови і обмеження, проєктна документація, відомості про декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Зазначені документи є чинними, не скасовувалися та недійсними не визнавалися. Суд також ураховує, що вказаний акт складений за відсутності власника земельної ділянки ( [PERSON] ) та представника землекористувача (Товариства), що позбавило їх можливості надати пояснення чи заперечення щодо проведеної перевірки. Інших доказів на підтвердження нецільового використання відповідачами земельної ділянки і здійснення самочинного будівництва позивач не надав. За таких обставин, суд констатує, що Київська міська рада не довела використання відповідачами земельної ділянки не за цільовим призначенням та здійснення самочинного будівництва з істотним порушенням будівельних норм і правил. Попри те, що зазначена обставина є самостійною підставою для відмови в задоволенні вказаних вимог, суд уважає за необхідне надати оцінку пропорційності втручання у право відповідачів на мирне володіння майном. Суд повторює, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. У зазначеній справі після складання інспектором акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства Київська міська рада відразу звернулася до суду з цим позовом. При цьому перевірка викладених в акті обставин не проводилася, до юридичної відповідальності за порушення вимог земельного законодавства жодні особи не притягувалися. Інші заходи реагування як-от: усунення наслідків «самочинного будівництва», пропозиція здійснити перебудову об`єкта будівництва з метою його збереження відповідачам запропоновані не були. Суд також ураховує, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу; вказаний договір позивач не оспорює. Водночас питання про виплату будь-якої компенсації за позбавлення [PERSON] права власності на землю не було ініційоване. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що одного доказу (акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства), навіть за умови його прийняття судом, вочевидь недостатньо для констатації дотримання пропорційності втручання у конвенційне право відповідачів на мирне володіння майном. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18, на пункти якої посилається позивач, суд не враховує, адже ця справа стосувалася припинення права власності на земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, яку власник всупереч закону використовував для користування надрами. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 910/20745/20, на яку посилався представник позивача в судовому засіданні, суд також не враховує, позаяк в цій справі вирішувалося питання про законність розірвання договору оренди земельної ділянки із землекористувачем, який порушив порядок цільового призначення земельної ділянки. З огляду на викладене, припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку і знесення житлового будинку не відповідають критерію пропорційності втручання у право на мирне володіння майном і становитимуть для нього індивідуальний надмірний тягар. V. Висновки суду Позивач задля захисту прав територіальної громади міста Києва пред`явив до відповідачів три вимоги, дві з яких суд визнав необґрунтованими, одну - такою, що не відповідає ефективному способу захисту порушених прав. З огляду на викладене, суд констатує недоведеність порушених прав територіальної громади міста Києва і відмовляє у позові повністю. VІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Позивач за подання цього позову сплатив судовий збір в сумі 13 707,65 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією Державної казначейської служби України, м. Київ № 1141 від 15.08.2024 (т. 1, а.с. 1), платіжною інструкцією Державної казначейської служби України, м. Київ № 1203 від 30.08.2024 (т. 1, а.с. 158), платіжною інструкцією Державної казначейської служби України, м. Київ № 1292 від 17.09.2024 (т. 1, а.с. 187). Окрім того, за подання заяви про забезпечення позову позивач сплатив судовий збір у сумі 1 514,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією Державної казначейської служби України, м. Київ № 1140 від 15.08.2024 (т. 1, а.с. 205). Доказів понесення інших витрат сторони не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовив у позові повністю, судовий збір стягненню з відповідачів на користь позивача не підлягає. VІІ. Щодо заходів забезпечення позову Відповідно до ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на те, що суд відмовив у позові повністю, заходи забезпечення позову, на підстави ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року, належить скасувати. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed