Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

10.03.2025 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , в якому позивач просить суд: - визнати незаконним та скасувати рішення Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» відносно клієнта [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) про відмову від підтримання ділових відносин; - визнати недійсним односторонній правочин, вчинений Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» про розірвання укладеного з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) договору, що був розірваний 26.01.2023. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено договір приєднання на отримання банківських послуг, в результаті чого позивач став клієнтом Банку та отримував банківські послуги. Листом АТ «Райффайзен Банк» від 26.01.2023 № 81-23/2/2664 [PERSON] повідомлено про відмову в підтриманні ділових відносин, у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику. При цьому, відповідачем не було повідомлено, коли саме було прийнято таке рішення, та за якими критеріями було встановлено неприйнятно високий ризик ділових відносин, також не конкретизовано під час оцінки чи переоцінки було встановлено такий ризик, тобто повідомлення Банку було формальним та не містило жодних відомостей, які б дозволяли перевірити законність такого обмеження в користуванні банківськими послугами. Натомість, у листі АТ «Райффайзен Банк» обмежився посиланням на абз. 3 п. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів,одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». 14 лютого 2025 року відповідачу було направлено адвокатський запит № 209 з проханням надати копії документів та повідомити інформацію про причини та підстави припинення надання банківських послуг в односторонньому порядку з ініціативи Банку. Відповідачем у строк, встановлений ч. 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не надано відповіді на адвокатський запит. Позивач вважає, що рішення про відмову у наданні банківських послуг та односторонній правочин з дострокового розірвання договору про надання банківських послуг є протиправним, виходячи з наступного: - відповідачем не наведено та не надано доказів, які б свідчили про вчинення Позивачем підозрілої фінансової (фінансових) операції, Відповідачем для перевірки своїх підозр не затребувалися документи чи інформація від Позивача, тому відсутні як фактичні, так і правові підстави для відмови у підтриманні ділових стосунків; - відповідачем не надано належних та допустимих доказів з приводу наявності підстав для встановлення Позивачу неприйнятно високого ризику, вичерпний перелік яких встановлений ч. 6 ст. 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», та правомірності припинення підтримання ділових відносин з Позивачем, при тому, що згідно зі сталими висновками Верховного Суду, повноваження банку з цих питань не є необмеженими, а повинні ґрунтуватися на наявних доказах та документах, які б підтверджували як фактичні, так і правові підстави для встановлення Позивачу неприйнятно високого ризику та правомірності припинення підтримання ділових відносин, однак таких вимог Відповідачем не дотримано, чим порушено права Позивача на належне отримання банківських послуг; - правочин у формі односторонньої відмови Відповідача від зобов`язань є недійсним, оскільки замість правочину суперечить актам законодавства, зокрема в частині відсутності фактичних підстав та доказів для застосування припинення ділових відносин за Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 17.03.2025 у справі відкрито провадження та визначено її розглядати за правилами загального позовного провадження. 03.04.2025 до суду надійшов відзив АТ «Райффайзен Банк», в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на його безпідставність. 15.04.2025 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги та вказав на безпідставність доводів викладених у відзиві. 24.09.2025 представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких просив відмовити у задоволенні позову. 23.05.2025 представником позивача було подано додаткові пояснення, в яких просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 04.06.2025 до суду надійшла заява представника відповідача, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність. 12.06.2025 ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, та враховуючи, доводи відповідача, які викладені письмово, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено договір приєднання на отримання банківських послуг № CMDPE-1732433, в результаті чого позивач став клієнтом Банку та отримував банківські послуги. Листом АТ «Райффайзен Банк» від 26.01.2023 № 81-23/2/2664 [PERSON] повідомлено про відмову в підтриманні ділових відносин, у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202, ч. 2 ст. 203, ст. ст. 205, 207, 237 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно з ч. 2 ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України: клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку. Банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті. Банк має право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкт первинного фінансового моніторингу здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта (представника клієнта), вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках, встановлених законом. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний самостійно проводити оцінку ризику своїх клієнтів з урахуванням критеріїв ризиків, визначених центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, та суб`єктами державного фінансового моніторингу, що здійснюють державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу, під час здійснення їх ідентифікації, а також в інших випадках, передбачених законодавством та внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу, і вживати застережних заходів щодо клієнтів, стосовно яких встановлено високий ризик (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»). Частина 6 ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надає банку право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику. Разом з тим, ч. 7 даної статті надає банку право витребувати інформацію, яка стосується ідентифікації клієнта (в тому числі керівників клієнта - юридичної особи, представника клієнта), вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, здійснення поглибленої перевірки клієнта, в органів державної влади, державних реєстраторів, банків, інших юридичних осіб, а також здійснювати заходи щодо збору такої інформації з інших джерел, проте не зобов`язує банк вчиняти відповідні дії. Так, в процесі отримання та використання Банком інформації, необхідної для ідентифікації та вивчення клієнта, здійснення належної перевірки в т.ч. здійснення банками фінансового моніторингу, Банк керується вимогами: - Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (далі - Закон про банки); - Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019р. № 361- IX від 06.12.2019 (далі - Закон №361-IX); - Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затверджене Постановою Національного банку України №65 від 19.05.2020р. (надалі - Положення НБУ № 65). Відповідно до статті 63 Закону про банки, Національний банк України під час здійснення нагляду за діяльністю банків проводить перевірку банків з питань дотримання ними вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, та достатності заходів для запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, та фінансуванню тероризму. Згідно статті 6 Закону №361-IX, Банк є суб`єктом первинного фінансового моніторингу. Відповідно абз. 5 до підпункту 34 частини 1 статті 1 Закону №361-IX, встановлено, що належна перевірка - це заходи, що включають проведення на постійній основі моніторингу ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, в разі необхідності, про джерело коштів, пов`язаних з фінансовими операціями). Згідно ст. 1 Закону №361-IX: високий ризик - результат оцінки ризику суб`єктом первинного фінансового моніторингу, що базується на результатах аналізу сукупності критеріїв, передбачених законодавством та внутрішніми документами суб`єкта первинного фінансового моніторингу, та який свідчить про високу ймовірність використання суб`єкта первинного фінансового моніторингу для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення. ідентифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу для встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних; неприйнятно високий ризик (НВР) - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу; підозра - припущення, що ґрунтується на результатах аналізу наявної інформації та може свідчити про те, що фінансова операція або її учасники, їх діяльність чи джерела походження активів пов`язані із легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи пов`язані із вчиненням іншого суспільно небезпечного діяння, яке визначене Кримінальним кодексом України, як злочин або за яке передбачені міжнародні санкції; Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону №361-IX, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Згідно до п. 2. ст. 7 Закону №361-IX, застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Відповідно до частини 6 статті 7 Закону №361-IX суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною. Інші завдання, обов`язки та права банку, як суб`єкта первинного фінансового моніторингу визначені у статті 8 Закону №361-IX. Частиною 1 ст. 8 Закону №361-IX встановлено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу з урахуванням вимог законодавства, результатів національної оцінки ризиків та оцінки ризиків, притаманних його діяльності, розробляє, впроваджує та оновлює правила фінансового моніторингу, програми проведення первинного фінансового моніторингу та інші внутрішні документи з питань фінансового моніторингу (далі - внутрішні документи з питань фінансового моніторингу). Внутрішні документи з питань фінансового моніторингу повинні містити процедури, достатні для забезпечення ефективного управління ризиками, а також для запобігання використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення. Частиною 2 ст. 8 Закону №361-IX визначені зобов`язання суб`єктів первинного фінансового моніторингу, серед яких є такі як: 2) … запобігання використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для проведення клієнтами фінансових операцій з протиправною метою, 3) забезпечувати функціонування належної системи управління ризиками, застосування у своїй діяльності ризик-орієнтовного підходу та вжиття належних заходів з метою мінімізації ризиків 4) здійснення належної перевірки існуючих клієнтів: 5) забезпечувати моніторинг фінансових операцій клієнта (у тому числі таких, що здійснюються в інтересах клієнта) на предмет відповідності таких фінансових операцій наявній у суб`єкта первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, його діяльність та ризик, включаючи в разі необхідності інформацію про джерело коштів, пов`язаних з фінансовою(ими) операцією(ями); 6) забезпечувати виявлення, зокрема з використанням засобів автоматизації, фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, до початку, у процесі, у день виникнення підозри, після їх проведення або під час спроби їх проведення чи після відмови клієнта від їх проведення; 16) вживати заходів щодо запобігання розголошенню (зокрема особам, стосовно фінансових операцій яких проводиться перевірка) інформації, що подається спеціально уповноваженому органу, та іншої інформації з питань фінансового моніторингу (у тому числі про факт подання такої інформації або факт отримання запиту, рішення чи доручення від спеціально уповноваженого органу та їх виконання), крім випадків, визначених цим Законом. Відповідно до п. 2. ст. 11 Закону №361-IX, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати кожен із заходів належної перевірки. Обсяг дій при здійсненні кожного із заходів належної перевірки визначається суб`єктом первинного фінансового моніторингу з урахуванням ризик-профілю клієнта, зокрема рівня ризику, мети ділових відносин, суми здійснюваних операцій, регулярності або тривалості ділових відносин. Згідно до п. 4. ст. 11 Закону №361-IX, ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), проведення фінансової операції, відкриття рахунка. Відповідно до статті 15 Закону №361-IX: суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей. У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено. Аналогічні норми визначені також Положенням НБУ № 65. Так, відповідно до п. 61 Положення НБУ № 65 визначено, що Банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону №361-IX, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ(протидія відмиванню коштів / фінансуванню тероризму). Отже, Банк визначає порядок відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, окрім всього, у внутрішніх документах з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Зазначені документи, а також документи щодо прийняття рішення з встановлення неприйнятно високого рівня ризику клієнту, є документами з обмеженим доступом, і не можуть бути надані клієнтам Банку (п. 30 Положення НБК № 65). Згідно пункту 1 Додатку 6 до Положення НБУ № 65, Банк зобов`язаний здійснювати посилені заходи щодо належної перевірки (надалі - ПЗНП) щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими (ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високий. Відповідно до пункту 1 Порядку відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин/проведення фінансової операції, що є додаток 12 до Положення НБУ № 65, Банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною 1 статті 15 Закону про легалізацію. Внутрішнім нормативними документами Банку з питань фінансового моніторингу є Програма ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів, затверджена Постановою Правління №П-3/3 від 09.01.2018 (із наступними змінами, далі - Програма ідентифікації), Технологічна карта про порядок дій при виявленні підозрілих фінансових операцій та/або діяльності клієнта затверджена Постановою Правління №71/2 від 25.06.2021 (із наступними змінами далі - Технологічна карта) та інші. Пунктом 2.5 Програми ідентифікації визначено, що працівник відділення/Банку має право відмовити Клієнту у встановленні (підтриманні) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведенні фінансової операції у разі встановлення Клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки (чи переоцінки) ризику. Пунктом 26 Програми ідентифікації передбачено, що Банк як суб`єкт первинного фінансового моніторингу забезпечує функціонування та розвиток системи ПВК/ФТ відповідно до вимог Закону №361-IX, Закону про банки, ПП НБУ № 65, нормативних документів Банку. Працівники Відділення/ Банку зобов`язані забезпечувати здійснення НПК (належна перевірка Клієнта) під час виконання своїх посадових обов`язків відповідно до вимог цієї Програми ідентифікації, інших нормативних документів Банку та вимог законодавства України. Працівник відділення/Банку відмовляє Клієнту від встановлення/підтримання ділових відносин, у тому числі від проведення фінансової операції у випадках, зазначених в п. 1. Додатку 31 Програми ідентифікації. У пункті 26.3 Програми ідентифікації визначено, що НВР стосовно клієнтів встановлюється в порядку, передбаченому в Програмі управління ризиками фінансового моніторингу, у разі наявності одного з критеріїв для визначення Неприйнятно високого ризику, зазначених у п. 26.3.2 Програми ідентифікації, а також, згідно з пунктом 26.3.4. Програми ідентифікації - в інших випадках у разі виникнення обґрунтованої Підозри. В свою чергу, пунктом 3.8 Програми управління ризиками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою Правління АТ «Райффайзен Банк» №П-139/2 від 26.11.2021р. (з наступними змінами) визначено, що НВР може бути встановлено у наступних випадках: 4) за результатами здійснення заходів належної перевірки клієнта та виявлення підстав для НВР. Відповідно до п. 6 Технологічної карти: - рішення про встановлення НВР та/або припинення ділових відносин може бути зазначено в Обґрунтованому висновку (SAR) (згідно форми в Додатку 2 до Технологічної карти) або оформлено у вигляді розпорядження (згідно форми в Додатку 3 до Технологічної карти). У разі присвоєння клієнту НВР вживаються посилені заходи належної перевірки відповідно до Програми ідентифікації щодо інших клієнтів Банку, які є контрагентами такого клієнта. - НВР встановлюється всім учасникам підозрілої діяльності, зазначеним в SAR, а також кінцевим бенефіціарним власникам (КБВ), засновникам та керівникам юридичної особи, які являлись такими на період здійснення підозрілої діяльності та/або є клієнтами Банку, якщо інше рішення не зазначено у обґрунтованому висновку. Відповідно до Технологічної карти про порядок дій при виявленні підозрілих фінансових операцій та/або діяльності клієнта, затверджена Постановою Правління Банку №71/2 від 25.06.2021: Відповідальний працівник - працівник відповідальний за проведення фінансового моніторингу в Банку, Відповідно до п. 4 Технологічної карти - остаточне рішення про те, що операція/діяльність клієнта є підозрілою приймає відповідальний працівник/виконуючий обов`язки відповідального працівника/інший уповноважений працівник Департаменту комплаєнсу шляхом направлення погодження засобами електронної пошти Банку/в Power Apps або підписання особисто обґрунтованого висновку/розпорядження та унесенням інформації до реєстру повідомлень про підозрілу фінансову операцію/діяльність. Електронне погодження ОБГРУНТОВАНОГО ВИСНОВКУ щодо сформованої підозри SAR 178-6/2/92 від 26.01.2023 відповідальним працівником Банку з фінансового моніторингу та документи про призначення відповідального працівника за проведення фінансового моніторингу в Банку додаються до цього відзиву. Отже, системний аналіз зазначених вище норм законодавства дає підстави для висновку, що Банк в силу Закону №361-IX є суб`єктом первинного фінансового моніторингу, на який серед іншого покладено обов`язок на постійній основі проводити моніторинг ділових відносин клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких відносин та фінансових операцій наявній у Банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик у порядку, визначеному в додатку 1 до Положення НБУ №65. Якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта Банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність), то Банк за потреби вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає ПЗНП (посилені заходи належної перевірки) у разі присвоєння високого рівня ризику. За результатами вжиття ПЗНП Банк,

Outcome: dismissed