Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

В листопаді 2024 року [PERSON] через представника адвоката Пащука В.С. звернулась до суду із позовом до [PERSON] , АТ «Державний експортно-імпортний банк України», в якому просила визнати недійсним договір іпотеки № 86706Z22 від 15.08.2006, укладений між [PERSON] та АТ «Державний експортно-імпортний банк України». В обґрунтування позову вказує, що 08.08.1992 позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] . Останній, 15.08.2006 в інтересах сім`ї придбав квартиру [ADDRESS] та зареєстрував право власності на цю нерухомість на своє ім`я. Отримавши в 2024 році відомості з Державного реєстру речових прав, позивачу стало відомо, що відповідно до умов іпотечного договору № 86706Z22 від 15.08.2006, [PERSON] передав в іпотеку АТ «Державний експортно-імпортний банк України» зазначену квартиру. Зазначає, що це майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, та відповідач, уклавши цей договір іпотеки, в порушення вимог закону, не отримав від позивача, як дружини, нотаріально посвідчену згоду на це, що свідчить про недійсність укладеного правочину. З огляду на наявність іпотеки (арешту, обтяження), накладеного на майно внаслідок правочину - договору іпотеки № 86706Z22 від 15.08.2006, порушуються права приватної власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися і розпоряджатися своїм майном. Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого із власників на укладення договору іпотеки фактично позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном, а тому наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2024, для розгляду даної справи визначено головуючого суддю Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 28.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження В грудні 2024 року до суду від представника відповідача АТ «Державний експортно-імпортний банк України» надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив позовні вимоги та вказав, що змістом п. 1.4 іпотечного договору підтверджується, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності із [PERSON] та [PERSON] , від якої у встановленому законом порядку отримано заяву на укладення цього договору. Таким чином, перед посвідченням іпотечного договору отримано заяву позивача про надання згоди на укладення оспорюваного договору, а також приватним нотаріусом встановлено факт наявності згоди іншого подружжя на укладення договору іпотеки. Позивачем не доведено належними доказами обґрунтованість позовних вимог та відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору. Крім того, відповідач вказує, що позивач намагається використати приватно-правову конструкцію позову про визнання недійсним правочину не з метою захисту своїх прав, а виключно з метою не допустити звернення стягнення на предмет іпотеки під час виконання судового рішення про стягнення із [PERSON] на користь банку заборгованості. Посилаючись на викладене, а також з огляду на недоведеність позовних вимог сторона відповідача вказує на відсутність підстав для визнання договору недійсним. В грудні 2024 року до суду від представника відповідача АТ «Державний експортно-імпортний банк України» надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності. В грудні 2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказав, що позивач жодної участі в укладенні договору іпотеки не приймала, а за відсутності від неї окремої згоди - учасники договору іпотеки несуть ризики, пов`язані з неотриманням згоди іншого співвласника на розпорядження майном у вигляді оспорювання такого договору як такого, що стосується її прав та інтересів. В частині заяви відповідача про пропуск строків позовної давності, наголошує, що про укладення оспорюваного договору позивачу стало відомо в 2024 році лише після отримання витягу із реєстру речових прав, а відтак визначені законом строки для звернення за захистом своїх прав позивачем пропущено не було. Наведене свідчить про те, що відзив на позов містить надумані припущення, які не спростовують доводів позову, та не містить доказів, які б вказували на безпідставність позову. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01.07.2025 частково задоволено клопотання представника позивача та накладено арешт на спірну квартиру до вирішення спору по суті. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача АТ «Державний експортно-імпортний банк України» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався, відзив на позов до суду не подав. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Судом встановлено, що 08.08.1992 укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації якого дружині присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. 15.08.2006 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір № 86706С20, відповідно до умов якого банк на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності надав [PERSON] кредит у сумі 227 500 швейцарських франків з кінцевою датою повернення 04.08.2021, та позичальник зобов`язався повернути кредит на умовах визначених договором. З копії заяви, яка посвідчена 11.08.2006 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Перчук І.М. за реєстровим № 1297, вбачається, що [PERSON] надала згоду на здійснення її чоловіком [PERSON] , шлюб з яким зареєстровано 08.08.1992, застави та укладення договору іпотеки щодо майна, яке, відповідно до ст. 60 СК України, є їх спільною сумісною власністю, а саме - квартири [ADDRESS] . При цьому, заявницею у вказаній заяві стверджено, що отримання кредиту, про який їй відомо та виконання зобов`язання за яким буде забезпечено іпотекою, а разом із цим і сама іпотека, здійснюється її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 86706С20 від 15.08.2006, між [PERSON] та банком укладено іпотечний договір № 86706Z22, який 15.08.2006 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнелюк К.М. за реєстровим № 3674. Відповідно до п. 1.3 цього договору, предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобов`язань іпотекодавця є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 зазначеного договору, серед іншого, сторонами зафіксовано, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності з громадянкою [PERSON] , заява якої на укладення цього договору отримана у встановленому законом порядку. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.12.2014 у справі № 161/12311/14-ц позовні вимоги ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто із [PERSON] на користь АТ «Укрексімбанк» - 122471,52 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором № 86706С20 від 15.08.2006, що в гривневому еквіваленті становить - 1585676,62 грн, з яких: основний борг в сумі - 115471,03 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті становить 1495039,77 грн, заборгованість по відсотках - 6048,26 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті становить 78308,69 грн, пеня за простроченим основним боргом - 677,96 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті становить 8777,76 грн, пеня за простроченими відсотками - 274,27 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті становить 3551,06 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Вищевказане рішення набрало законної сили 07.04.2016, та 25.04.2016 видано виконавчий лист № 161/12311/14-ц. На підставі заяви стягувача від 15.11.2021 року про примусове виконання рішення, 29.11.2021 приватним виконавцем Кошарським О. В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] за виконавчим документом № 161/12311/14-ц від 25.04.2016. Зі змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.11.2024 вбачається, що 15.08.2006 на підставі іпотечного договору від 15.08.2006 зареєстровано заборону на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , тип обтяження - іпотека. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що не надавала чоловіку згоду на укладення договору іпотеки, а відтак іпотекодавець фактично був позбавлений необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном, а відтак наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача зазначає, що оспорюваний договір укладено з дотриманням вимог закону з метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань, та перед посвідченням іпотечного договору отримано заяву позивача про надання згоди на укладення договору іпотеки, а також приватним нотаріусом встановлено факт наявності згоди іншого подружжя на укладення цього договору, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). У частинах першій, другій статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Таким чином, особа може, реалізуючи своє право свободи договору (право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства, достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України). Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі. Згідно із частинами другою, третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі набуто нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , та ця нерухомість є їх спільною сумісною власністю. Сторони в ході розгляду справи цього не заперечували, та презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно не оспорювали. Також установлено, що відповідно до оспорюваного договору іпотеки вказане нерухоме майно передане [PERSON] в іпотеку банку для забезпечення виконання кредитного договору, проте, як стверджує позивач, згоди на укладення договору іпотеки вона не надавала. Однак, в ході розгляду справи Київським державним нотаріальним архівом надано суду копію заяви, яка посвідчена 11.08.2006 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Перчук І.М. за реєстровим № 1297, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] надала згоду на здійснення її чоловіком [PERSON] , шлюб з яким зареєстровано 08.08.1992, застави та укладення договору іпотеки щодо майна, яке, відповідно до ст. 60 СК України, є їх спільною сумісною власністю, а саме - квартири [ADDRESS] , а також заявницею у вказаній заяві стверджено, що отримання кредиту, про який їй відомо та виконання зобов`язання за яким буде забезпечено іпотекою, а разом із цим і сама іпотека, здійснюється її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили. Відповідно до статті 578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про нотаріат», правила ведення нотаріального діловодства затверджуються Міністерством юстиції України за погодженням з Головним архівним управлінням при Кабінеті Міністрів України і є обов`язковими для всіх нотаріусів. За змістом пункту 44 Інструкції про порядок вчинення дій нотаріусами, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час укладення спірних правочинів) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Якщо в заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення угоди, нотаріус при її посвідченні зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. Дослідивши наявну у справі заяву позивача від 11.08.2006 встановлено, що, остання, відповідає вимогам зазначеної Інструкції та Закону України «Про нотаріат», та доказів, які б вказували на несправжність підпису позивача на вказаному документі та/або порушення нотаріусом вимог закону під час її посвідчення, стороною позивача суду надано не було. Наведене в сукупності свідчить про те, що твердження позивача про відсутність нотаріально оформленої згоди позивача, як співвласника майна, на передачу в іпотеку майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, є помилковими, оскільки вони не узгоджуються із зазначеними вище нормами законодавства, чинного на час вчинення цих нотаріальних дій, та встановленими обставинами справи. Крім того, при вирішенні даного спору суд також вважає за необхідне звернути увагу на висновок, викладений в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, відповідно до якого Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно, а тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17). Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20. Тобто ненадання одним із подружжя згоди на передання іншим з подружжя спільного майна в іпотеку саме по собі не має правового значення без доведення обставини недобросовісності банку та не може бути єдиною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. У даному спорі сторона позивача на обставину наявності в діях банку ознак недобросовісності під час укладення договору іпотеки не посилалася. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог про ненадання позивачем у встановленому законом порядку згоди на укладення оспорюваного договору та на передання майна в іпотеку не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та позивачем не надано доказів того, що банк під час укладення оспорюваного договору діяв недобросовісно, а тому суд вважає, що відсутні підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним договору іпотеки, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Щодо заяви відповідача про застосування до позовних строків позовної давності, суд зазначає наступне. Застосування позовної давності можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)). З огляду на те, що суд не встановив підстав для задоволення позовних вимог у цій справі, а відтак положення статті 257 ЦК України щодо позовної давності не застосовуються, в зв`язку з чим суд вважає, що заява представника відповідача про застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed