Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~19.05.2025 до Полтавського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.04.2021 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено кредитний договір №100838016. На підставі платіжного доручення відповідачу було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 10 300 гривень. У свою чергу [PERSON] не було виконано належним чином кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 26 044,40 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту 8740 гривень, заборгованість за відсотками у розмірі 17 304,40 гривень. В подальшому право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до позивача. На підставі викладеного, представник позивача прохав суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 044,40 гривень та судові витрати. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 02.06.2025 справу передано за підсудністю до Кобеляцького районного суду Полтавської області. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24.06.2025 по справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, у позовній заяві прохав провести розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] та її представник, адвокат Пелих О. В., в судове засідання не з`явилися. Адвокат Пелих О. В. надав до суду заяву, в якій прохав судове засідання проводити за відсутності сторони відповідача. Позовні вимоги не визнав повністю. Вказав, що строк нарахування відсотків обмежений строком кредитування, при цьому строк кредитування у справі встановлено 30 днів до 23 травня 2021 року. У свою чергу відсотки нараховані по 18 серпня 2021 року включно. Тобто у всякому разі відсотки з 23 травня 2021 року по 18 серпня 2021 у розмірі 14 214,40 гривень стягненню не підлягають. Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов наступного. Судом встановлено, що 23.04.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №100838016, згідно якого сума кредиту становить 10300 гривень. Кредит надається строком на 30 днів з 23.04.2021 (а. с. 17-20). Відповідно до п.п. 1.5.2, 1.6 Договору проценти за користування кредитом становлять 3090 гривень, які нараховуються за ставкою 1 відсоток від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Договір підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. При цьому судом здійснено перевірку підпису відповідача за допомогою програного забезпечення для читання PDF файлів ADOBE READER та встановлено, що відповідачем підписано кредитний договір одноразовим ідентифікатором L75161 23.04.2021 о 18 год. 10 хв. Суду також надано графік платежів та паспорт споживчого кредиту №100838016 (а. с. 21-22). Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан» за кредитним договором №100838016 борг [PERSON] по тілу кредиту становить 8740 гривень, борг по відсотках 17 304,40 гривень (а. с. 42-43). 30.09.2021 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено договір факторингу №09Т, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором (а. с. 23-29). До позовної заяви також додано платіжні інструкції про сплату за договором №09Т від 30.09.2021 (а. с. 34-41). Як вбачається з витягу з додатку до договору факторингу №09Т від 30.09.2021 позивач отримав право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №100838016 у розмірі 26 044,40 гривень (а. с. 13). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч. ч. 3, 6, 12 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). Укладання електронного договору та підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року в справі №524/5556/19. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Спірний договір укладено відповідно до положень ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї сторони та її прийняття іншою стороною та підписанням зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Суд також звертає увагу на те, що реквізити, які містяться в п. 10 спірного договору співпадають з реквізитами відповідача, які зазначені в позовній заяві, а тому можна дійти висновку, що під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідач надала усі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів позичальника для отримання грошових коштів (позики), зокрема, прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер. Даний факт стороною відповідача не спростовано. Згідно платіжного доручення №27007495 від 23.04.2021 [PERSON] на картку № [NUMBER] перераховано грошові кошти у розмірі 10 300 гривень згідно договору №100838016 (а. с. 30). Стороною відповідача також не надано суду доказів на спростування отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 10 300 гривень. Щодо заперечень сторони відповідача про нарахування відсотків поза межами строку договору суд зазначає наступне. Відповідно до умов кредитного договору №100838016 передбачено пролонгацію строку кредитування. Відповідно до п. 2.2.1 Договору у випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п. 1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.52 або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 Договору. Відповідно до п. 2.3.1.1 позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування за умови, що Кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг), що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, то проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою, визначеною п. 1.5.2 Договору. Відповідно д п. 2.3.1.2 позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються на стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1. Договору. У випадку, якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах. Як вбачається з наданого стороною позивача розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан» за кредитним договором №100838016 відповідачем неодноразово продовжувався строк кредитування на пільгових умовах відповідно до п.п. 1.5.2, 2.3.1.1 Договору шляхом сплати комісії за пролонгацію та сплати частини тіла кредиту. Також продовжувався строк кредитування на стандартних умовах відповідно до п.п. 1.6, 2.3.1.2 Договору. Контррозрахунку розміру заборгованості стороною відповідача не надано. Наданий розрахунок заборгованості сторони позивача суд вважає належним та допустимим доказом заборгованості. При цьому відповідач, ознайомившись зі змістом кредитного договору, паспортом споживчого кредиту, мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього, у подальшому виконувала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплачуючи частину тіла кредиту та комісію за пролонгацію строку договору, що свідчить про свідоме визнання нею умов договору. Із вимогами про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами відповідач не звертався, а отримавши кредитні кошти, не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення такого договору відмовитися від нього без пояснення причин, тим самим підтвердив виконання своїх зобов`язань. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі №202/4494/16-ц від 31.10.2018, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що проценти за користування кредитом нараховані у межах строку кредитування, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на правову допомогу стороною позивача надано копію акту про підтвердження факту надання правничої допомоги від 28.03.2025 року, копію детального опису наданих послуг, виконаних адвокатом Білецьким Б. М., згідно якого вартість наданих послуг становить 6 000 гривень, копію договору про надання правової допомоги №42649746 від 01.01.2025 (а. с. 10, 13, 14-16). Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на професійну правову допомогу в розмірі 6 000 гривень є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. При цьому відповідачем на заперечення витрат на правову допомогу доводів не надано. За таких обставин, на підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати: судовий збір у розмірі 2422,40 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 гривень.

Outcome: approved