Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

29 квітня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» (далі ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 18 лютого 2021 року [PERSON] уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФОРЗА» (далі ТОВ «ФК «ФОРЗА») договір про надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 000210221110, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 5929 гривень на строк 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 656,99% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору факторингу від 28 жовтня 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф». Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою належним чином умов кредитного договору у неї виникла заборгованість в розмірі 23276,07 гривень, позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою судді Ковальчук О. В. від 12 травня 2025 року відкрите провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 44). 27 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідачки [PERSON] адвокат Зачепіло З. Я., вказала, що кредитний договір містить завищену процентну ставку за користування кредитом у розмірі 2.5 %, що суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування», яким встановлена максимальна процентна ставка 1 %, проценти за користування кредитними коштами нараховані позивачем поза строком дії кредитного договору, строк позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором сплив 19 березня 2024 року. Просила позов задовольнити частково, стягнути з відповідачки заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5929 гривень, а в решті позовних вимог відмовити (а. с. 66-70). Представник позивача 02 липня 2025 року подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що сума прострочених відсотків за користування кредитом поза межами строку дії договору правомірно нарахована на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, а строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки відповідно до пунктів 12, 19\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк їхньої дії. Просив позов задовольнити в повному обсязі (а. с. 75-81). Ухвалою судді від 08 липня 2025 року справа прийнята до провадження суддею Тітіваловим Р. К. (а. с. 95). У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а. с. 122, 123), 01 жовтня 2025 року подав до суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує та просить справу розглядати без його участі (а. с. 127). Відповідачка та її представниця у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням про виклик, довідкою про доставку електронного документу, довідкою Укрпошти (а. с. 120, 124, 125), про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.\~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статті 639\~ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України\~«Про електронну\~комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. \~Статтею 3 цього Закону\~визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Судом встановлено, що 18 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та [PERSON] укладений договір про надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №000210221110, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 5929 гривень на засадах строковості, зворотності, платності та взяла на себе зобов`язання повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов цього Договору (а. с. 17-22). Строк кредиту становить 30 днів (з 18 лютого 2021 року до 19 березня 2021 року) з можливістю пролонгації; процентна ставка в день за користування коштами кредиту становить 1,8 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (базова процентна ставка), процентна ставка після пролонгації 1,6 % в день, а в разі неповернення коштів після закінчення строку дії договору 2,5 % в день відповідно до\~статті 625 ЦК України. Кредитний договір підписаний відповідачкою електронним цифровим підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора m678209i, про що свідчить пункт 9 Договору (а. с. 22). До кредитного договору №000210221110 від 18 лютого 2021 року, як Додаток доданий Графік платежів, який також підписаний електронними підписами сторін (а. с. 23). Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 28 липня 2025 року банківська картка № [NUMBER] , яку відповідачка вказувала в договорі, емітована на її ім`я (а. с. 109). Із виписки по вказаному рахунку відповідачки видно, що 18 лютого 2021 року на належну їй картку було зараховано 5929 гривень (а. с. 110). ТОВ «ФК «ФОРЗА», надавши відповідачці кошти, свої зобов`язання за договором виконало. Наведені обставини свідчать про те, що між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та [PERSON] виникли договірні зобов`язання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог статті 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору була досягнута згода відносно всіх його істотних умов. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У зв`язку з неналежним виконанням позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість у загальному розмірі 9130,6 гривень, яка згідно з наданим Банком розрахунком складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5929 гривень та заборгованості за процентами за користування кредитними коштами 3201,6 гривень. За змістом пункту 1 частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій\~статті 516 ЦК України\~зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша\~статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою\~статті 1077 ЦК України\~визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої\~статті 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи видно, що 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» укладений договір факторингу № 120211028-Ф (а. с. 24-27). Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору ТОВ «ФК «ФОРЗА» відступає ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» зобов`язується їх прийняти та сплатити ТОВ «ФК «ФОРЗА» суму фінансування за таке відступлення на умовах визначених цим договором. Відповідачка [PERSON] є у Витязі з друкованого реєстру боржників № 1, що є додатком до Договору факторингу № 20211028-Ф від 28 жовтня 2021 року, і загальна сума її зобов`язань за кредитним договором № 000210221110 від 18 лютого 2021 року становить 9130,6 гривень, з яких заборгованість за основною сумою боргу складає 5929 гривень, заборгованість за відсотками 3201,6 гривень (а. с. 28). Зобов`язання по оплаті зазначеного договору факторингу фактором повністю виконані (а. с. 29-31). Аналіз наведених норм матеріального права та обставин справи дає підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 000210221110 від 18 лютого 2021 року, укладеним між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У цій справі кредитний договір, укладений між відповідачкою та первісним кредитором, договір факторингу, укладений між первісним кредитором та позивачем, в установленому законом порядку недійсними не визнані, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів. Враховуючи, що відповідачка фактично отримала та використовувала кошти, перераховані первісним кредитором на кредитну картку, що й було предметом укладеного Договору, але не повернула їх, то суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки суми заборгованості за тілом кредиту, що нею фактично отримана і на час розгляду цієї справи не повернута, у розмірі 5929 гривень є підставними і підлягають до задоволення. Такі висновки відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17. Також, виходячи зі змісту пунктів 1.4, 1.6.1, 1.6.2 Договору, розмір процентів, які відповідачка повинна сплатити за користування кредитом, становить 3201,60 гривень (5929 грн * 1,8 % * 30 дн. = 3201,60 грн). Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом підлягають до задоволення і з відповідачки слід стягнути 3201,60 гривень процентів. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, окрім заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 9130,6 гривень, на яку отримав право вимоги на підставі договору факторингу, просив також на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідачки заборгованість за процентами за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 13340,25 гривень (за період з 29 жовтня 2021 року по 26 січня 2022 року) та інфляційне збільшення 805,22 гривень (за період з 20 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року) (а. с. 4). Пунктом 5.9 Договору передбачено, що після закінчення строку, на який надано кредитні кошти та неповернення позичальником кредитних коштів у повному обсязі відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі 2,5 % в день відповідно до\~статті 625 ЦК України\~до повного розрахунку за Договором. Статтею 625 ЦК України\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У пунктах 15, 18 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Крім того, згідно із пунктом 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування»\~у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою\~статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (втому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України. Наведене узгоджується із правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами за порушення грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України за період з 29 жовтня 2021 року до 26 січня 2022 року (90 днів) підлягають до задоволення і з відповідачки слід стягнути 13340,25 гривень (5929 грн * 2,5 % * 90 дн. = 13340,25 грн) (а. с. 34). Вказана сума розрахована позивачем з наступної дати після набуття ним права вимоги до відповідачки за договором факторингу (28 жовтня 2021 року). З матеріалів справи видно, що інфляційне збільшення нараховане позивачем за період з 20 березня 2021 року до 23 лютого 2022 року (а. с. 34). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права на вимогу (частини перша, друга статті 1078 ЦК України). За договором факторингу №20211028-Ф ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» набуло право вимоги до відповідачки лише 28 жовтня 2021 року. До суми заборгованості, яка була відступлена ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», інфляційне збільшення не включене. Кредитор ТОВ «ФК «ФОРЗА» такі нарахування не здійснювало та права вимоги на них позивачу не передавало. Інфляційне збільшення позивач нарахував самостійно частково за період, коли він ще не набув право вимоги до відповідачки у цій справі. З огляду на вказане, розмір заборгованості в частині стягнення з відповідачки інфляційного збільшення (втрат) за період з 28 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року буде становити 374,47 гривень, які слід стягнути з відповідачки: 3 дні у жовтні 2021 року: 9130,6 грн * 100,9 = 9212,78 грн. 9130,6 грн = 82,18 грн / 31 дн. * 3 дн. = 7,95 грн; листопад 2021 року: 9130,6 грн * 100,8 = 9203,64 грн. 9130,6 грн = 73,04 грн; грудень 2021 року: 9130,6 грн * 100,6 = 9185,38 грн. 9130,6 грн = 54,78 грн; січень 2022 року: 9130,6 грн * 101,3 = 9249,30 грн. 9130,6 грн = 118,7 грн; 23 дні у лютому 2022 року: 9130,6 грн * 101,6 = 9276,69 грн. 9130,6 грн = 146,09 грн / 28 дн. * 23 дн. = 120 грн; 7,95 грн + 73,04 грн + 54,78 грн + 118,7 грн + 120 грн = 374,47 грн. З огляду на вказане, позовні вимоги в означеній частині підлягають до часткового задоволення Доводи представника відповідачки про те, що узгоджена сторонами кредитного договору процентна ставка за користування кредитом у розмірі 2.5 % суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування», яким встановлена максимальна процентна ставка 1 %, на увагу не заслуговують, оскільки визначена в пункті 5.9 договору процентна ставка 2,5 % застосовується виключно у випадку порушення грошового зобов`язання відповідачкою відповідно до положень статті 625 ЦК України і не є застосовною для розрахунку процентів за користування кредитними коштами. Окрім того, частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», на яку посилалася представник у відзиві, щодо максимального розміру денної процентної ставки у розмірі 1 % була введена в дію Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законів\~України щодо\~удосконалення державного\~регулювання ринків\~фінансових послуг»\~від 22\~листопада 2023\~року №3498-IX та\~набрала чинності 24 грудня 2023 року, тобто після виникнення спірних правовідносин у цій справі. Посилання представника на незаконне нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами поза строком дії кредитного договору є необґрунтованим, оскільки суперечить змісту статті 625 ЦК України, яка регламентує нарахування кредитором відсотків саме за порушення грошового зобов`язання, зокрема, після закінчення строку дії кредитного договору. Саме таким правом і скористався позивач у цій справі. Положення частини другої статті 625 ЦК України дозволяють учасникам цивільних правовідносин встановлювати у договорі інший розмір процентів, ніж визначений у цій статті. Твердження представника у відзиві про сплив строку позовної давності на звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк їхньої дії. Пункт 19 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України на підставі Закону\~України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-IX\~від 14\~травня 2025 року, який набрав чинності 04 вересня 2025 року. Окрім того, у пункті 7.8 Договору сторони дійшли згоди, що строк позовної давності по вимогах за цим Договором становить десять років. З огляду на вказане, суд вважає, що строк позовної давності у цій справі позивачем не пропущений. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції, процентами за користування кредитом, процентами за порушення грошового зобов`язання в межах заявлених вимог, оскільки остання порушила його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме, неповерненні грошових коштів у визначений договором строк та простроченні грошового зобов`язання. Відповідно до статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень позивач надав копію Договору про надання правової допомоги № 20250410-8К від 10 квітня 2025 року, розрахунок суми судових витрат, ордер серії ВС №1358491 від 11 квітня 2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001477 від 24 травня 2019 року (а. с. 35-36, 37, 60, 82). Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Відповідачка та її представник відповідно до положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, співмірність вартості послуг адвоката не спростовував. Таким чином, з урахуванням того, що позов задоволений частково (98,15 %), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 2377 гривень 59 копійок (2422.4 грн * 98,15 % = 2377,59 грн) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6870 гривень 50 копійок (7000 грн * 98,15 % = 6870,5 грн). На підставі викладеного, статей 526, 514, 530, 610, 625, 629, 634, 1048,\~1054,\~1056-1,1077\~ЦК України та

Outcome: partial