Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Трофименко М.В., засобами поштового зв`язку звернулася до суду з указаною позовною заявою, отриманою судом 08.07.2024, та просила: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 73,0 кв.м, житловою площею 45,1 кв.м, та земельну ділянку, призначену для будівництва і обслуговування будинку (присадибна ділянка), кадастровий номер 12218833500:02:001:0326, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 73,0 кв.м, житловою площею 45,1 кв.м, та 1/2 частину земельної ділянки, призначену для будівництва і обслуговування будинку (присадибна ділянка), кадастровий номер 12218833500:02:001:0326, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 15.10.2012 між [PERSON] та [PERSON] , оформлений у вигляді розписки від 15.10.2012 щодо купівлі [PERSON] у [PERSON] за 7000 доларів США частки набутого в шлюбі житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; Також просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати зі сплати судового збору, на правничу допомогу та витрати, пов`язані з проведенням оцінки майна. В обґрунтування позову вказує, що сторони перебували в шлюбі з 08.09.1979 по 26.10.2012. У шлюбі подружжям 10.02.1992 придбано частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану частину будинку зареєстровано за відповідачем. Оскільки відповідач мав намір подарувати частину будинку синові, позивач допомогла [PERSON] приватизувати на його ім`я земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування будинку (присадибна ділянка), якій присвоєно кадастровий номер 12218833500:02:001:0326. Для вирішення цього питання позивачу відповідачем було надано довіреність на розпорядження нерухомим майном. Однак, дарування будинку синові не відбулось. На час перебування в шлюбі сторони проживали в спірному домоволодінні та були там зареєстровані. Після розірвання шлюбу позивач із сином продовжили жити в спірному будинку, де мешкають дотепер, а відповідач знявся з реєстраційного обліку, проживає окремо у належній йому квартирі. Сторони домовилися між собою про компенсацію [PERSON] вартості будинку, придбаного під час шлюбу, у розмірі 7000 доларів США, які відповідач особисто отримав, про що склав розписку від 15.10.2012, не маючи жодних претензій до позивача. Юридично даний правочин оформлено не було, оскільки відносини між сторонами були дружніми. Однак, 27.06.2024 за заявою відповідача, як власника будинку, без відома позивача та їх сина, Красівським старостинським округом Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, останніх знято з реєстраційного обліку за адресою спірного домоволодіння. На даний час [PERSON] вимагає виселення позивача та їх сина з будинку, мотивуючи це тим, що будинок є його особистою приватною власністю та він має намір його продати. Оскільки сторони мирним шляхом даний спір вирішити не можуть, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження в справі, призначено підготовче засідання. Одночасно з позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову, яка ухвалою від 09.07.2024 задоволена частково. Заборонено відчуження частки житлового будинку та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування будинку (присадибна ділянка) з кадастровим номером 12218833500:02:001:0326, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Від відповідача та його представника 13.08.2025 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, заперечуючи проти позову, у його задоволенні просив відмовити в повному обсязі Незгоду з позовними вимогами мотивовано тим, що вимога про визнання спільною сумісною власністю подружжя частки житлового будинку та визнання права власності на частку квартири заявлено поза строком позовної давності, про застосування якої просить відповідач. Позивачем вказано, що 10.02.1992 право власності на придбаний будинок зареєстровано за відповідачем, про що їй було достеменно відомо. Спір між сторонами виник у 2012 році, що підтверджується доказами, наданими позивачем, тоді як з позовом [PERSON] звернулася 08.07.2024. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 12218833500:02:001:0326 зареєстровано за відповідачем 02.02.2022 у порядку приватизації, тобто коли сторони вже не перебували у шлюбі, а тому вказана земельна ділянка є особистою власністю останнього. Надана позивачем розписка від 15.10.2012, у порушення вимог ст. ст. 220, 657 ЦК України, у редакції, чинній на дату її написання, не містить істотних умов договору, не посвідчена нотаріально, та позивачем не надано доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення розписки. Написання такої розписки відповідач піддає сумніву, оскільки факту її укладення він не пам`ятає. Із моменту отримання такої розписки позивач жодної дії щодо відчуження, переоформлення частини житлового приміщення не здійснила, а тому, до даної вимоги необхідно застосувати строк позовної давності. Також, відповідач не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути на свою користь, оскільки вони не підтверджені відповідними доказами. У свою чергу відповідач зазначив, що ним понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, орієнтовна вартість витрат на правничу допомогу складає 60000,00 грн, докази щодо розміру витрат будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення (т.1 а.с.103-107). Ухвалою суду від 22.10.2024, через невідповідність вимогам ст. 177 ЦПК України, позовна заява залишена без руху. На виконання цієї ухвали суду, позивачем доплачено судовий збір у розмірі 2423,00 грн та надано звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки, чим недоліки позовної заяви усунуто. Ухвалою суду від 30.10.2024 продовжено розгляд справи. Підготовче провадження хвалою суду від 23.01.2025 закрито, справу призначено до розгляду по суті, задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Ухвалами суду від 10.06.2025 та 23.07.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, на виконання яких, 02.02.2025 від Шостої криворізької державної нотаріальної контори та 15.08.2025 від Криворізької філії Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області отримано витребувану інформацію (т.1 а.с.2, т.1 а.с.22). У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі з підстав та мотивів, наведених у ньому. Відповідач та його представник підтримали доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просили в задоволенні позову відмовити, застосувати строк позовної давності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали показання проте, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до з 1979 року по 2012 року. У шлюбі подружжя набуло у власність домоволодіння, що за адресою: [ADDRESS] . Приблизно у 2021-2022 р.р., [PERSON] займалася приватизацією земельної ділянки, що призначена для будівництва та обслуговування будинку, у зв`язку з чим, [PERSON] на її ім`я була виписана довіреність на розпорядження нерухомим майном. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом із сином проживали та були зареєстровані за вищевказаною адресою, а [PERSON] за кошти, які він отримав у якості компенсації за свою частку в домоволодінні, придбав собі квартиру в м. Кривий Ріг, де і проживає. Також, зі слів [PERSON] відомо, що остання сплатила грошову компенсацію в розмірі 10000,00 доларів США за частку в домоволодінні [PERSON] , про що останній написав розписку. Очевидцями такої домовленості між сторонами, написання [PERSON] розписки та передачі грошових коштів, не були. Свідок [PERSON] також вказував, що [PERSON] для вирішення майнових питань із чоловіком, просила позичити їй 1000,00 доларів США. Окрім того вказаний свідок пояснив, що бачив оригінал розписки, оскільки радив [PERSON] її оформити, на підтвердження досягнутої з [PERSON] домовленості. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), перебували у шлюбі з 08.09.1979 по 26.10.2012 (т. 1 а.с.8, 9). Перебуваючи в шлюбі, 10.02.1992, [PERSON] придбано частку житлового будинку з господарськими побудовами, за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці радгоспу «Красино», площею 0,24 га. Договір зареєстровано у Криворізькому БТІ 10.04.1992 на ім`я [PERSON] (а.с.10-11, 20). Як вбачається з технічного паспорту від 01.11.2022 та експлікації, у власності [PERSON] знаходиться частка від домоволодіння, а саме в житловому будинку «А» група приміщень № 1 (за правоустановчим документом квартира [ADDRESS] ), загальною площею 73,0 кв.м, житловою площею 45,1 кв.м, частка сараю «Б», гараж «В», погріб «Г», вбиральня «К», літній душ «З», сарай «И», сарай «Л» (а.с.13-16, 21). За даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, із кадастровим номером 12218833500:02:001:0326, на підставі рішення органу місцевого самоврядування Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 23.12.2021, зареєстровано за [PERSON] . Розмір частки . Дата державної реєстрації 02.02.2022 (а.с.17). Відповідно до технічної документації з землеустрою щодо земельної ділянки з кадастровим номером 12218833500:02:001:0326, вказана земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,25 га, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землекористувачами є [PERSON] та [PERSON] , який є власником частки житлового будинку з господарськими побудовами за адресою: [ADDRESS] (а.с.53-82). У судовому засіданні сторони не заперечували, що на вказаній земельній ділянці ними збудовано спірний житловий будинок. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до п. 1 розд. VII «Прикінцеві положення», СК України набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Отже, у спірних правовідносинах, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент придбання нерухомого майна, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі по тексту - КпШС). Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України (ст. 60 СК України). Згідно зі ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена у ст. 57 СК України. Відповідно до ст. 28 КпШС України, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Вказані норми, що діяли на час придбання спірного нерухомого майна, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Конструкція норми ст. 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя\~на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 18.03.2019 у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши наявні у матеріалах цієї справи докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки спірне нерухоме майно придбано в шлюбі, і [PERSON] , згідно зі ст. 12 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження придбання його за особисті кошти, тобто, не спростував презумпції спільної сумісної власності щодо спірного нерухомого майна, зазначене нерухоме майно, а саме, частка житлового будинку, загальною площею 73,0 кв.м, із відповідною часткою господарчих побудов та частка земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, із кадастровим номером 1221883500:02:001:0326, для будівництва й обслуговування будинку, що за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках, а саме, по частці, шляхом визнання права власності за кожним з них. Суд не погоджується з запереченнями представника відповідача в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо поділу між колишнім подружжям земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, із кадастровим номером 1221883500:02:001:0326, для будівництва й обслуговування будинку, що за адресою: [ADDRESS] , із підстав належності цього нерухомого майна відповідачу [PERSON] на праві приватної особистої власності, яку він набув у порядку приватизації. Як встановлено судом із досліджених письмових матеріалів, а саме, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.17), вказана земельна ділянка хоч і була зареєстрована за відповідачем [PERSON] 02.02.2022 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, вже після розірвання шлюбу (26.10.2012), але фактично пов`язана з житловим будинком, яке є спільним майном, що, серед іншого, не заперечувалося самим відповідачем у судовому засіданні. Право на цю земельну ділянку виникло на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке базувалося на фактичному користуванні землею, що тривало з моменту придбання будинку, згідно з договору купівлі-продажу від 10.02.1992 (т.1 а.с.10-11). У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~ст. 120 ЗК України,\~ст. 377 ЦК України». Також у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 691/1240/18 вказано, що «відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм ст.\~120\~ЗК України та ст.\~377\~ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства». Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком, спорудою після їх набуття (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18); від 05.12.2018 у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18); від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19). Таким чином, частка земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, із кадастровим номером 1221883500:02:001:0326, для будівництва й обслуговування будинку, що за адресою: [ADDRESS] , є невід`ємною частиною спільного майна подружжя та має такий самий правовий режим, що і частка житлового будинку за вказаною адресою. Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин. Так, разом із відзивом на позовну заяву представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (т.1 а.с.104). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, із якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 цього Кодексу, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічні за змістом положення містяться у ст. 72 СК України. У ч. 2 ст. 72 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15, постановах Верховного Суду від 12.08.2020 у справі № 495/4057/17, від 26.04.2018 у справі № 466/9338/16-ц Враховуючи зазначені правові висновки, суд дійшов висновку, що доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності є безпідставними, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту розірвання між сторонами шлюбу, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права. Відповідачем [PERSON] перед судом не доведено та не надано належних доказів на підтвердження того, що з часу розірвання шлюбу він заперечував право позивача [PERSON] на спірне майно. Вказані обставини підтверджуються і тим, що [PERSON] , від дня розірвання шлюбу (26.10.2012) постійно проживала та на час розгляду справи проживає в спірному домоволодінні, за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні. Окрім того, із 29.10.1997 (т.1 а.с.6) по 27.06.2024 позивач мала зареєстроване місце проживання за вищевказаною адресою. Як зазначає позивач, у 2024 році відповідач звернувся до неї з вимогою про виселення з будинку, який він вважає особистою приватною власністю, та висловив наміри щодо його самостійного продажу. Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернулася з заявою до Красівського старостинського округу Новопільської сільської ради від 20.06.2024, у якій вказувала, що у разі звернення відповідача [PERSON] із заявою про зняття її з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] , просила врахувати, що домоволодіння за вказаною адресою є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, тому у задоволенні заяви відповідача про зняття її з реєстрації просила відмовити (т.1 а.с.18). Разом із тим, як засвідчує довідка від 01.07.2024 № 153 (т.1 а.с.19), видана Красівським старостинським округом Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, 27.06.2024 [PERSON] знята з реєстраційного обліку за адресою місця проживання: [ADDRESS] , за заявою власника житла, [PERSON] . Із даною позовною заявою [PERSON] звернулася до суду 08.07.2024. Таким чином, із огляду на викладене, суд дійшов висновку, що перебіг строку позовної давності для позивача [PERSON] для звернення до суду за захистом свого цивільного права, розпочався від дати наступної після дати зняття її реєстраційного обліку відповідачем [PERSON] зі спірного домоволодіння, а тому, зважаючи, що від дати зняття з реєстрації до дати звернення [PERSON] до суду минуло фактично 11 днів, строк позовної давності останньою не пропущено. У свою чергу, відповідач не довів наявність обставин, які б могли вказувати на інший початок перебігу позовної давності. Щодо вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 15.10.2012 між [PERSON] та [PERSON] , оформленого у вигляді розписки від 15.10.2012 щодо купівлі [PERSON] у [PERSON] за 7000 доларів США частки набутого у шлюбі житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Стаття 209\~ЦК України визначає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно зі ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення, і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Як нікчемні, законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій імперативній нормі закону і тільки в тому разі можна вести мову про застосування ч. 1 ст. 220 ЦК України. Тобто, як нікчемний може бути кваліфікований лише договір, для якого імперативною нормою закону визначено обов`язковість вчинення відповідного договору в письмовій формі з нотаріальним посвідченням (наприклад, ст. ст. 657, 745 ЦК України) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2024 у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23)). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.\~6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 626, 627 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст.\~640\~ЦК України (у редакції від 13.06.2012, яка була чинною на дату укладення розписки від 15.10.2012), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до ст. 657 ЦК України (у редакції від 13.06.2012, яка була чинною на дату укладення розписки від 15.10.2012), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право подружжя укладати між собою дозволені законом угоди, передбачено ст. 27 КпШС. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 64 СК України, якою передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Беручи до уваги вище вказані обставини справи та вимоги законодавства, суд приходить до висновку, що розписка від 15.10.2012 не є договором купівлі-продажу щодо нерухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки не містить волевиявлення на перехід права власності та істотних умов цього договору, у розумінні ст. ст. 202, 626, 627, 640, 657 ЦК України, укладений без дотримання відповідної форми. Також, суду не надано доказів про ухилення відповідача [PERSON] від нотаріального посвідчення договору. Показання свідків про написання [PERSON] розписки від 15.10.2012 про нібито продаж частки у праві власності на нерухомість [PERSON] , є недопустимими доказами, у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Як вже раніше зазначалося судом, вказана розписка не була нотаріально оформлена, тому не породжує правових наслідків, передбачених для договору купівлі-продажу та такий правочин є нікчемним. Таким чином, вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, до задоволення не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно зі\~ст.\~134\~ЦПК України, разом\~із першою\~заявою по\~суті спору\~кожна сторона\~подає до\~суду попередній\~(орієнтовний)\~розрахунок суми\~судових витрат,\~які вона\~понесла і\~які очікує\~понести в\~зв`язку із\~розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону в доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено ст. 141 ЦПК України. Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Оскільки при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 5288,35 грн (т.1 а.с.4,12, а.с.3 провадження 2-з/177/26/24), позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 4077,15 грн. Окрім того,\~при зверненні\~до суду,\~позивачем,\~для визначення\~ринкової вартості\~об`єктів нерухомості,\~що є\~предметом спору,\~залучено суб`єкта\~оціночної діяльності,\~яким складено\~звіт про\~експертну грошову\~оцінку спірного\~нерухомого майна\~(а.с.44-45),\~у зв`язку\~з чим,\~понесено витрати\~в розмірі\~2000,00\~грн (а.с.45).\~Оскільки вказані\~витрати безпосередньо\~пов`язані з\~розглядом справи,\~а зазначені\~висновки враховані\~судом, сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат на залучення спеціаліста, до подання позову. У зв`язку з викладеним, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати за звітом про експертну грошову оцінку нерухомого майна, у загальному розмірі 2000,00 грн. Із урахуванням заяв сторін та їх представників, положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, питання щодо вирішення судових витрат у частині відшкодування витрат на правничу допомогу, судом не вирішувалося. Приймаючи до уваги задоволення позову [PERSON] , та відсутність клопотань учасників справи про інше,

Outcome: partial