Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

30.12.2024 року представник позивача адвокат Коваль Р.О. звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 127\~318,19 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову вказав, що 02.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастром номером 3210945600:01:073:0091, який зареєстровано в реєстрі за №981 та посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу. На підставі вказаного договору [PERSON] набула права власності на земельну ділянку сплативши [PERSON] грошові кошти в розмірі 117\~000,00 грн. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 30.10.2024 року по справі №367/9485/21 залишено без змін рішення Ірпінскього міського суду Київської області від 18.07.2023 року у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3210945600:01:073:0091 віл 02.04.2021 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , діючи через свого представника приймав активну участь у справі №367/9485/21, а отже йому відомо про судове рішення, однак коштів сплачених за недійсним договором купівлі-продажу не повернув. На підставі викладеного, з метою захисту своїх майнових прав, [PERSON] вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення коштів. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.02.2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, при цьому позивач надала до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, правом надати відзив на позовну заяву не скористались, при цьому до суду від представника відповідача адвоката Якимчука М.М. надійшла заява в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності та залишити без задоволення позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків та витрат на правову допомогу, оскільки вони є необґрунтованими та не відповідають вимогам чинного законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Судом встановлено, що 22.04.2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку площею 0,0586 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , сплативши за неї обумовлену цим договором грошову суму зазначену в п. 4 Договору. Кадастровий номер земельної ділянки 3210945600:01:073:0091, цільове призначення присадибна ділянка (п. 1 Договору). Відповідно до п. 4 Договору продаж земельної ділянки вчиняється за ціну 117\~000,00 грн., які повністю сплачені продавцю покупцем перед підписанням цього договору. Своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку, який відбувся у встановленому діючим законодавством порядку, і відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні об`єкти нерухомості; на їх розсуд визначена в цьому договорі вартість земельної ділянки, є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Шех К.Г. та зареєстровано в реєстрі за №981. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18.07.2023 року у справі №367/9485/21 визнано недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки із кадастровим номером 3210945600:01:073:0091 від 02 квітня 2021 року зареєстрованим в реєстрі за №981 та посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області та скасувано рішення про державну реєстрацію від 02.04.2021 р. індексний № рішення 57454355, та оформлений на його підставі запис про право власності №41323344 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Шех К.Г. Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2023 року у справі №367/9485/21-ц скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18.07.2023 року та ухвалено по справі нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Шех К.Г. про визнання права власності відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2024 року у справі №367/9485/21 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 05.12.2023 року та залишено в силі рішення Ірпінсього міського суду Київської області від 18.07.2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та запису про право власності на нерухоме майно. Таким чином, на момент звернення позивача до суду договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 3210945600:01:073:0091 від 02.04.2021 року визнано недійсним, у встановленому законом порядку, а грошові кошти, сплачені позивачем за цим договором не повернуто. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №\~922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі №\~320/5877/17, на які міститься посилання у касаційній скарзі). Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочин Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі N 904/1907/15). Відповідно до частини третьої статті 1212 ЦК України положенням глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: а) законодавець не передбачив можливості здійснення односторонньої реституції; б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; в) якщо тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України. За змістом частини першої статті 1213 ЦК України саме набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Таким чином, кондикційний позов має відносний характер. Тобто власник може пред`явити кондикційну вимогу тільки тому, хто безпосередньо отримав від нього річ. Суб`єктами зобов`язань, що виникають у результаті набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, виступають: боржник - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого); кредитор (потерпілий) - особа, за чий рахунок інша особа (боржник) набула майно або зберегла його у себе. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні по суті правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №\~6-3090цс15, від 25 жовтня 2017 року у справі №\~3-905гс17. Отже, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Враховуючи, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0586 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210945600:01:073:0091, цільове призначення присадибна ділянка, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 117\~000,00 грн., визнано недійсним, вказані кошти є безпідставно набутими відповідачем. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 117 000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. Така позиція викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 при розгляді справи №910/3831/22. Представником позивача у позовній заяві подано розрахунок індексу інфляції за період з 02.04.2021 року по 23.02.2022 року, згідно з яким сума інфляційних втрат становить 10 318,19 грн. Перевіривши наведений розрахунок, суд дійшов висновку, що він є арифметично правильним, здійснений із урахуванням офіційних показників індексу інфляції, та відповідає вимогам чинного законодавства, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 10 318,19 грн. Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] документально підтверджених судових витрат у розмірі 1\~273,18 грн.

Outcome: approved