Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Херсонського обласного академічного музично-драматичного театру ім. М. Куліша, в якому просить суд, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, визнати за ним право на укладення Строкового трудового договору (контракту) з Херсонським обласним академічним музично-драматичним театром ім. М.Куліша, на умовах, визначених чинним законодавством України, що регулює укладення вказаних строкових договорів з урахуванням посади, що він займав на момент припинення з ним безстрокового трудового договору; стягнути з Херсонського обласного академічного музично-драматичного театру ім. М.Куліша, на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі (розмір якої буде надано додатково на момент винесення рішення суду), з урахуванням обов`язкових платежів; а також моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено, що наказом від 08.06.2016 р. було змінено істотні умови праці, тобто перехід працівників театру з безстрокового договору на контракт. Зазначає, що нормами п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» № 955-VIII від 28.01.2016 р. безстроковий договір з дня набрання чинності повинні бути припиненій та за п.3 у Театру є обов`язок укласти з ним контракт. Але у Театру немає іншої альтернативи, як укласти контракт на умовах, що є не гіршими за ті, що існували на момент припинення безстрокового договору. Вважає, що до таких правовідносин не може бути застосований п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП, а лише п.9 ст. 36 КЗпП. В той же час, адміністрація Театру в порушення вимог ст.32 КЗпП України не попередила його про наступне припинення з ним правовідносин саме за п.9 ст. 36 КЗпП України. Наголошує на тому, що він погодився на продовження трудових відносин і саме адміністрація повинна була угодити з ним контракт. Вважає, що в контракті адміністрацією порушені вимоги ч.3 ст. 21 КЗпП України. Вказує, що ряд положень контракту, що був опублікований на сайті Мінкультури, для нього є неприйнятними, такі як тренажі (п.7 ч.1), типу обліку робочого часу. Адміністрація не надала можливості узгоджувати контракт. Проект наданий йому не відповідає національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації». Крім того, вважає, що укладення контракту на 1 рік, а не на 3 роки, є також погіршенням становища. Фактично йому необґрунтовано відмовили у прийомі на роботу. В даному випадку підлягає застосуванню ч.2 ст. 235 КЗоТ України з оплатою вимушеного прогулу на його користь. Крім того, діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 100 тис грн. Моральна шкода полягає у суттєвому емоційному стресі, який супроводжувався значними негативними почуттями, розгубленням, переживанням за своє майбутнє та майбутнє своєї сім`ї. Його судові тяжби з театром почалися ще у 2014 році, тобто було тривале порушення його прав. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Херсонського міського суду Херсонської області від 23.06.2017 року головуючим у справі визначено суддю Прохоренко В.В. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Прохоренко В.В. від 04.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.09.2018 року відмовлено у прийнятті заяви [PERSON] про зміну предмету та підстав позову, роз`яснено право на подання позову в загальному порядку. Постановою Херсонського апеляційного суду від 26.12.2018 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 28.09.2018 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.05.2019 року розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 15.05.2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням змінених вимог, відповідно до якого просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивачу не було відмовлено в укладенні контракту. 02.12.2016 позивач отримав 2 примірника контракту, потім 20.01.2017 р. йому було надано відредаговані 2 примірника контракту з врахуванням його пропозицій. 24.01.2017 р. позивач відмовився від підписання контракту, про що складено відповідний акт. 15.02.2017 р. позивач ознайомився з наказом про звільнення, який мав пункт про зобов`язання надання пропозиції щодо укладення контракту на основі типової форми на посаду артиста оркестру 1 категорії строком на 1 рік. Позивач відмовився від підписання контракту, а на наказі написав, що порушені прикінцеві норми закону 955-VIII. Звертав увагу на правову позицію Верховного Суду у справі 753/5282/17 у подібних правовідносинах. Про перехід на контракт позивача повідомлено за 3 місяця. До контракту внесені ті самі умови праці, які були при безстроковому договорі. Норми ЦК України застосовуються в трудових відносинах, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. До обов`язків відповідача, як роботодавця не входить роз`яснення працівнику норм чинного законодавства, для цього є кваліфікована правова допомога. При відмові у підписанні контракту позивач не вказував про погіршення умов праці, так саме він і не зазначив про це у позові, а також посилаючись на відхилення його правок не вказує яких само та не надає доказів звернення з такою пропозицією. До контракту не застосовуються норми ДСТУ 4163-2003. Позивачем не наведено жодних правових норм для застосування дії контракту саме на 3 роки. До трудових договорів не застосовуються положення ст. 641 ЦК України. Строковий договір без конкурсу укладається до 24.02.2017 р., тому звернення до суду з вимогами визнання права на укладення такого контракту у квітні 2018 року є безпідставними. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку є безпідставними, тому що визнання права на укладення контракту не є поновленням на роботі незаконно звільненого працівника. Заподіяння моральної шкоди не доведено та є похідним від задоволення першої вимоги. Пропущений строк звернення до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.09.2019 року задоволено частково клопотання представника позивача, витребувано докази. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.03.2021 року дії [PERSON] щодо неодноразового звернення до суду з заявою про відкладення розгляду справи визнано зловживанням процесуальними правами, застосовано до [PERSON] заходи процесуального примусу у вигляді попередження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01.07.2021 року заяву представника позивача [PERSON] про відвід судді Прохоренко В.В. задоволено. За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2021 року головуючим у справі визначена суддя Ус О.В. 11.07.2021 р. справа передана головуючому судді Ус О.В. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14 липня 2021 року справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання на 24.09.2021 р. 24.09.2021 р. від представника позивача адвоката Мудролюбової Н.О. електронною поштою надійшла заява про перерву в судовому засіданні через її хворобу, до якої додані скріни електронних лікарняних. Підготовче судове засідання було відкладено на 13-00 год. 23.11.2021 р. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.11.2021 р. закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 19.01.2022 р., вирішено питання про виклик свідків, обов`язок щодо забезпечення явки свідків покладено на сторону відповідно до заяви якої викликано свідків. В судовому засіданні 19.01.2022 року судом заслухані вступні слова представників сторін, досліджені письмові докази, в судовому засіданні оголошено перерву до 10.03.2022 р. для забезпечення стороною позивача явки заявлених свідків. 24 лютого 2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено. Розпорядженням голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ підсудну Херсонському міському суду Херсонської області. Рішенням Вищої ради правосуддя №566/0/15-23 від 30.05.2023 р. «Про відновлення роботи Херсонського міського суду Херсонської області, зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Херсонської області, відтермінування початку відновлення роботи Білозерського районного суду Херсонської області», зокрема вирішено відновити з 1 червня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області, територіальну підсудність судових справ якого змінено розпорядженнями Голови Верховного Суду від 6 березня 2022 року № 1/0/9-22 (зі змінами, внесеними розпорядженням Голови Верховного Суду від 26 вересня 2022 року № 52), від 10 січня 2023 року № 2. Датою початку процесуальної діяльності, зокрема, Херсонського міського суду Херсонської області визначено 12 червня 2023 року. Після відновлення роботи суду, проведення інвентаризації, призначено продовження розгляду справи на 05.06.2024 р. 04.06.2024 р. від [PERSON] надійшла заява про оголошення перерви в судовому засіданні, оскільки він в період з 03.06.2024 р. по 07.06.2024 перебуває в установах лікування в органах військового управління, а його представник [PERSON] перебуває за кордоном, а він має конституційне право на правову допомогу. Документів, що підтверджують його перебування в «установах лікування» не додано. 17.09.2024 р. о 13-00 год. [PERSON] в судове засідання не прибув, але в цей день подав заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату через розірвання договору з попереднім представником та необхідністю укладення договору з іншим адвокатом. 04.10.2024 р. від адвоката Колеснікова С.В. через систему «Електронний суд» надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи (договір укладено 01.10.2024 р.). 14.10.2024 р. від представника позивача адвоката Колеснікова С.В. надійшла заява про перенесення розгляду справи через його лікування за кордоном, документи на підтвердження не додані. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.10.2024 р. визнана неявка позивача [PERSON] в судові засідання зловживанням процесуальними правами; застосовано до [PERSON] заходи процесуального примусу у виді попередження; в судовому засіданні оголошена перерва до 13-25 год. 04.12.2024 р.; звернуто увагу позивача [PERSON] на його обов`язок забезпечити явку свідків в судове засідання. Ухвалою від 17.02.2025 р. визнана неявка позивача та його представника адвоката Колесникова С.В. в судове засідання неповажною, в судовому засіданні оголошена перерва, звернуто увагу сторони позивача на обов`язок забезпечення явки свідків в судове засідання. В судовому засіданні 01.10.2025 р. позивач та його представники адвокати Головатенко К.К. та Калюжний С.В. підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити, зазначали про те, що умови контракту є неприйнятними для музичного працівника. Представник відповідача додатково звертав увагу на судову практику, та те, що позивачем умови контракту не оскаржувалися тощо. У зв`язку з неможливістю забезпечення явки свідків сторона позивача відмовилася від їх допиту та вважала можливим завершити розгляд справи за суттю. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до трудової книжки [PERSON] , наказу № 14-К від 13.02.2017 р. «Про припинення трудового договору [PERSON] »: [PERSON] , артист оркестру 1 категорії 15.02.2017 р. у зв`язку з набранням чинності Законом України від 28.01.2016 р. № 955-VIII, п.9 ч.1 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені іншими законами) звільнений. Пунктом 3 наказу визначено: «Начальнику відділу кадрів запропонувати [PERSON] укласти (підписати) трудовий контракт (на основі типової форми, затвердженої Наказом Міністерства культури України від 02.08.2016 року № 624) на посаду артиста оркестру І категорії строком на один рік». З наказом [PERSON] ознайомлений 15.02.2017 р., надав зауваження: «порушені прикінцеві норми закону № 955-VIII». 02.12.2016 р. о 16-55 год. [PERSON] отримав 2 (два) примірника контракту, що підтверджено копією супровідного листа (арк. справи 185). Супровідним листом від 20.01.2017 р. [PERSON] надавалося для ознайомлення та підписання 2 примірника контракту, які були відредаговані з урахуванням його вимог та пропозицій (том 1 арк. справи 186). Відомості про вручення відсутні. Заперечень щодо отримання позивачем не висловлено. 24.01.2017 р. артисту 1 категорії [PERSON] було запропоновано підписати контракт. Від підписання контракту вищевказаний працівник відмовився, про що складено відповідний акт, з яким ознайомлений [PERSON] , який вказав на акті: «Згоден перейти на контракт, але за умови виконання ст. 252, п.2 та прикінцевих положень закону 955-VIII» (том 1 арк. справи 188). У справі не оспорюється звільнення позивача, позивач вказає, що він погодився на укладання контракту, однак саме адміністрація театру відмовилася його укладати, запропонувавши підписати контракт, положення якого, на його думку, погіршують його умови праці. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. За змістом частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України розтлумачено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом. Позивач просив визнати за ним право на укладення строкового трудового договору (контракту) з відповідачем на умовах, визначених законодавством України, що регулює укладення вказаних строкових договорів з урахуванням посади, яку він займав на момент припинення з ним безстрокового трудового договору. Разом з тим право на укладення трудового договору як строкового так і безстрокового належить кожній особі (ст. 43 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КЗпП України) і визнання такого права окремо судовим рішенням не передбачено. Відповідно до пунктів 2, 3 Прикінцевих положень Закону України від 28 січня 2016 року № 955-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Відповідно до пункту 9 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. Судом встановлено, що посада, яку обіймав позивач (артист оркестру першої категорії), належить до посад професійних творчих працівників, позивач відмовився від підписання контракту, норма Закону №955-VІІІ, якою запроваджено обов`язкове укладення строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, суд дійшов висновку про те, що Херсонський обласний академічний музично-драматичний театр ім. М. Куліша діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки у діях відповідача не встановлено порушення нормативно-регламентованої процедури прийняття наказу про припинення безстрокового трудового договору з позивачем згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України. Крім того, позивачем сам наказ про його звільнення не оскаржується. Позивач просив визнати за ним право на укладення ним строкового трудового договору (контракту) з відповідачем, проте таке право за ним відповідач визнавав, та таке право надане йому Законом № 955-VIII, але обмежене у часі (протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом), тому визнавати таке право у судовому порядку немає підстав. Позивач протягом одного року з дня набрання чинності Законом № 955-VIII (24.02.2016 р.) контракт з відповідачем не уклав у зв`язку з чим безстроковий трудовий договір з ним припинено 15 лютого 2017 року. Цей спір не є спором про законність чи незаконність звільнення позивача з роботи, оскільки у разі коли особа вважає, що звільнення його з роботи проведене з порушенням вимог трудового законодавства поновлення прав такого працівника відбувається шляхом вирішення спору про поновлення на роботі, у той час як позивачем таких вимог не заявлялося та таке питання не є предметом розгляду у цій справі. Посилання сторони позивача на положення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України є безпідставними, оскільки спірні правовідносини регулюються нормами трудового, а не цивільного законодавства. Доводи позивача про те, що він був повідомлений про звільнення згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України не підтверджені жодними доказами та не впливають на законність припинення трудового договору з ним, оскільки припинення безстрокового трудового договору згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України було передбачено нормою Закону № 955-VIII. Доводи позивача про те, що запропонований відповідачем контракт порушував його трудові права та не відповідав вимогам законів і Конституції України, а також адміністрація театру в односторонньому порядку безпідставно змінила на власний розсуд істотні умови договору, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано суду жодного запропонованого йому контракту та не доведено, що їх умови визначались без урахуванням наказу Міністерства культури України від 02 серпня 2016 року № 624, яким затверджено форму контракту з професійними працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, Закону України «Про театри і театральну справу», Закону України від 28 січня 2016 року № 955-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів». Посилання на неприйнятність деяких пунктів типового контракту не можуть прийняти судом до уваги, оскільки примірників запропонованих контрактів суду не надано, як і не надано позивачем доказів, що ним подано відповідачу примірник контракту в іншій редакції та доказів відмови керівництва відповідача у підписанні такого контракту. До подібних висновків Верховний Суду дійшов й, зокрема, у справах: № 753/4687/17, 755/4387/17-ц, 753/5282/17. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд повторно наголошує, що даний спір не є спором про законність чи незаконність звільнення позивача з роботи, оскільки у разі коли особа вважає, що звільнення його з роботи проведене з порушенням вимог трудового законодавства поновлення прав такого працівника відбувається шляхом вирішення спору про поновлення на роботі. А у випадку задоволення позову про поновлення на роботі одночасно вирішується питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України) та може вирішуватися питання про відшкодування моральної шкоди (ст. 237-1 КЗпП України), якщо така вчинена. Оскільки вимог про поновлення на роботі позивачем не заявлялося та дане питання не є предметом розгляду у даній справі, відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Інші доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог, не можуть бути підставами для задоволення позову, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права та правовідносин, що склалися між сторонами. Так, суд вважає неможливим розгляд доводів позивача щодо недотримання вимог ДСТУ 4163-2003 в наданому йому примірнику контракту, оскільки жодний запропонований контракт позивачем суду не наданий. Крім того, вказаний Стандарт не регулює вимоги оформлення трудових договорів. Доводи позивача про те, що запропоновані умови контракту не відповідали вимогам чинного законодавства суд не може визнати обґрунтованими, оскільки жодного примірника із запропонованих позивачу контрактів суду на огляд не надано. Виходячи з викладення сторонами обставин в процесуальних документах, сторони не дійшли згоди щодо істотних умов контракту та не підписали його. За відсутністю в матеріалах справи примірників контрактів, суд позбавлений можливості перевірити чи значно погіршує права позивача запропонований відповідачем контракт, та чи надавався позивачем відповідачу контракт в редакції, яка складана самим позивачем, та, відповідно перевірити, чи порушує відповідач права позивача. Позовні вимоги зведені до визнання права позивача на укладення контракту з відповідачем на умовах, визначених законодавством та відсутністю істотного погіршення прав позивача. Як зазначалося вище таке право за позивачем визнано законом. Обраний позивачем спосіб захисту не вказує на порушення права чи інтересу позивача, який можливо встановити та поновити. Фактично позивач бажає, щоб відповідач уклав з ним контракт на умовах, які б визначив він сам, в той же час не вказуючи конкретні умови та не ставлячи питання про незаконність звільнення. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання права на укладення контракту на умовах, визначених законом та стягнення середнього заробітку. Щодо відшкодування моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Встановивши, що позивачем не доведена наявність протиправної поведінки відповідача, причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою, та вини відповідача, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та, відповідно, відсутності підстав для розгляду заяви відповідача про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, оскільки таке питання розглядається лише в разі наявності підстав для задоволення позову. Доказів наявності судових витрат на час ухвалення судового рішення стороною відповідача не надано. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення позову не застосовувалися. Підстави для зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення відсутні. Рішення в повному обсязі складено з урахуванням приписів другого абзаца частини першої ст. 244, ч.1 ст. 259, ст. 268 ЦПК України 09.10.2025р. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed