Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Рішенням від 09 вересня 2025 року, повний текст якого складено 16 вересня 2025 року, суд відмовив у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання недійсним рішення виконавчого комітету Іванковичівської сільської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. 15 вересня 2025 року представник відповідача адвокат Поліщук Роман Миколайович подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, яким просив вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані з витратами відповідача на професійну правничу допомогу, в сумі 80\~000,00 грн. У відповідності до положень частини третьої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. 25 вересня 2025 року через "Електронний суд" від представника позивача - адвоката Басараб Наталії Володимирівни надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат на правову допомогу до 1000грн у звязку із неспівмірністю заявлених стороною витрат із складністю відповідної роботи. Надаючи оцінку вимогам заяви представника відповідача, суд виходить з такого. Згідно з положеннями статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з проведенням експертизи. Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. У п. 269 рішення Європейський суд з прав людини від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд також вважає за необхідне вказати, що відшкодування судових витрат має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного у нормі статті 2 ЦПК України, та не повинен створювати невиправданих перешкод для доступу до суду ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету (див. з цього приводу рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), та у разі успішного результату судового розгляду не перетворювати відшкодування судових витрат до джерело необґрунтованого збагачення. Факт надання правничої допомоги відповідачу підтверджено документально, а саме: - договором про надання правової допомоги від 17.04.2025 року, - договором про надання правової допомоги від 21.10.2025 року - актами виконаних робіт від 05.11.2024року на суму 30000грн, 29.06.2025 року на суму 30000грн, від 09.09.2025 року на 20000грн; - додатком №1 до договору про надання правової домопоги від 21.10.2024 року, згідно якого сторонами узгоджено ваартість послуг та умови щодо сплати гонорару адвокату не пізніше 01.01.2026 року. - додатком №1, 2 до договору про надання правової домопоги від 17.04.2025 року, згідно якого сторонами узгоджено ваартість послуг та умови щодо сплати гонорару адвокату не пізніше 01.01.2026року. Дослідивши зміст поданих представником відповідача документів, суд вважає, що розмір витрат не є співмірним із складністю виконаної роботи, заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу в розмірі 80000,00 грн. є завищеною. У зв`язку із цим суд дійшов висновку про задоволення заяви представника відповідача частково у розмірі 40000грн. На переконання суду вказана сума грошових коштів у повній мірі відповідає складності виконаної адвокатом роботи. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що слід ухвалити додаткове рішення відносно стягнення судових витрат, а саме стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 40000 грн.

Outcome: partial