Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

У лютому 2025 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства (далі - АТ) «Сенс Банк», в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №21736, вчинений 06 липня 2020 року приватним нотаріусом Харою Н.С. Позивач вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з огляду на те, що при вчиненні виконавчого напису було порушено порядок вчинення нотаріальних дій; сума заборгованості за тілом кредиту та процентами є по суті оспорюваною сумою та такою, що не визнана позивачем як безумовна, що є обов`язковою умовою для вчинення виконавчого напису. Виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору, який не посвідчено нотаріально. Звертає увагу, що приватний нотаріус не перевірив доказів належного направлення відповідачем та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, що призвело до порушення процедури вчинення напису, передбаченої п. 2.3. глави 16 Порядку вчинення дій нотаріусами України, та не надав достатніх та належних доказів відповідно до п. 3.2. Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 № 1172 (далі за тексом - Перелік). Крім того, позивач вказує на те, що станом на день звернення до суду з позивача на користь відповідача за вказаним виконавчим написом нотаріуса в рамках відкритого виконавчого провадження приватним виконавцем було стягнуто 27 072,98 грн, без урахування витрат здійснених на оплату виконавчого збору/основної винагороди виконавця. Указані кошти є безпідставно набутими відповідачем, а тому такі кошти позивач вважає такими, що підлягають поверненню. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року відкрито провадження, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони належним чином повідомлялись про розгляд справи. Представником відповідача АТ «СЕНС БАНК» Панченком Д.В. через підсистему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому, заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що спірний виконавчий напис було вчинено 06 липня 2020 року, а кредитний договір з [PERSON] між банком було укладено 26 липня 2019 року, тобто виконавчий напис нотаріус вчинив в межах 3 років з моменту укладення кредитного договору. В обґрунтування безспірності вимог нотаріусу було надано перелік документів, що передбачено чинним законодавством України та підтверджують безспірність заборгованості за договором. Повідомляє, що для вчинення виконавчих написів з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, не передбачається направлення повідомлення про добровільне погашення заборгованості. А тому посилання позивача на те, що письмова вимога має бути направлена та отримана ним, не відповідають вимогам чинного законодавства. Безспірність заборгованості в такому випадку встановлюється насамперед поданими банком приватному нотаріусу оригіналу кредитного договору та виписок по рахунку, що є первинними документами та встановлюють заборгованість за кредитом. Крім того, посилання позивача, що нею було погашено повністю кредит не підтверджується жодним касовим чи первинним бухгалтерським документом. Щодо вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів, відповідач звертає увагу, що між позивачем та відповідачем виникли відносини договірні у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі позичальником перед банком не виконані. Підстав для повернення стягнутих коштів за виконавчим написом немає, оскільки зобов`язання у позивача перед банком не погашене та заборгованість існує, та позивачем не доведено відсутності перед банком заборгованості або її повного погашення. Також вважає, що заявлена сума вартості послуг у 10 000,00 грн є необґрунтованою, неспівмірною із ціною позову та характером важкості справи та відсутній детальний опис робіт та витрата часу, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. Крім того, 06 травня 2025 року представнком відповідача через підсистему «Електронний суд» подано заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на звернення позивача до суду поза межами 3 річного строку з моменту вчинення оспорюваного виконавчого напису - 06 липня 2020 року. Третя особа пояснення щодо позову в порядку, передбаченому ст. 181 ЦПК України, не подала. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось, - особи, які беруть участь у справі не викликались, судове засідання не фіксується технічними засобами, відповідно до положення ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 06 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис за № 21736 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за Кредитним договором № 630665605 від 27 червня 2017 року, а саме: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 6 274,08 грн, прострочена заборгованість комісією та процентами - 0,00 грн, строкова заборгованість за сумою кредиту - 19 998,54 грн, строкова заборгованість за комісією та процентами - 150,36 грн, а всього на загальну суму 27 072,98 грн з урахуванням сплаченої суми за вчинення виконавчого напису на підставі ст. 31 Закону України «Про нотаріат». Стягнення проводилось за період з 06 січня 2020 року по 10 квітня 2020 року. Відповідно до оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, позивач є боржником за Кредитним договором № 630665605 від 27 червня 2017 року, укладеним з АТ «Альф-Банк»», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «Сенс Банк». На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса за № 21736 від 06 липня 2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. 21 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження № 262878846 з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису на загальну суму стягнення -27 072,98 грн. 06 квітня 2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження № 62878846 у зв`язку з повним виконанням вимог виконавчого документа. Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 із змінами та доповненнями (надалі - Порядок). Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. При цьому, ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (надалі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, пунктом 2 Переліку документів, передбачено, що для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з тим, пункт 2 вказаного переліку був визнаний незаконним та нечинним у повному обсязі згідно із постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі №826/20084/14. Вказана постанова суду є чинною. В пункті 1 вищевказаного Переліку документів визначено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.09.2021 у справі №910/10374/17, постанова №662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/20084/14. Таким чином, з 22.02.2017 кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2022 у справі №759/7632/20, який зазначив, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Встановлені судом обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис №21736, вчинено приватним нотаріусом 06 липня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. На момент вчинення спірного виконавчого напису норма чинного законодавства про можливість вчинення виконавчих написів в безспірному порядку на підставі кредитних договорів, що не посвідчені нотаріально, була скасована. У матеріалах справи відсутні докази того, що підписана між ПАТ «Альфа-Банк» та позивачем [PERSON] анкета-заява від 27 червня 2017 року про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», яка надана нотаріусу для вчинення виконавчого напису, була посвідчена нотаріально, тому вказані обставини є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 172/1652/18 від 21 жовтня 2020 року. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь - які відомості щодо заборгованості позивача, а саме виписки по рахунку боржника, детального розрахунку заборгованості та строків її погашення, засвідченої стягувачем копії письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), та інших доказів, які б підвереджували наявну заборгованість, що не дає можливість встановити факт реальної заборгованості позивача перед відповідачем. За таких обставин, між сторонами існував та існує невирішений спір щодо наявної заборгованості. Зазначене спростовує безспірність заборгованості боржника (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 04 березня 2015 року в справі № 6-27цс15, від 11 березня 2015 року в справі № 6-141цс14). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що відповідачем не були надані приватному нотаріусу належні докази безспірності заборгованості позивача за кредитним договором, отримання позивачем вимог фінансових установ, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач вказує, що під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 21736 від 06 липня 2020 року в межах виконавчого провадження № 62878846 приватним виконавцем стягнуто з позивача 27 072,98 грн, у зв`язку із чим 06 квітня 2026 року приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження». Установивши, що правові підстави набуття стягувачем грошових коштів, що стягнені зі позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, а тому такі кошти у розмірі 27 072,98 грн підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Зазначене є правовою підставою для виникнення у відповідача зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. За таких обставин набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. У зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Крім того, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позову, про що просить представник відповідача , з огляду на таке. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність відповідно до ст.257ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина другастатті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236. У подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 19 березня 2022 року № 318, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та тривав до 30 червня 2023 року. 24 лютого 2022 року Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до теперішнього часу. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. На підставі Закону № 4434-IX від 14 травня 2025 року, пункт 19 розділу виключено. Разом з тим, судом враховано, що з вказаним позовом сторона позивача звернулась до суду 21 лютого 2025 року, а Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX, набрав чинності лише 04 вересня 2025 року. Відтак, строк позовної давності для звернення до суду не пропущений. Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення судових витрат, які складаються із сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн та витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, розмір якого визначено у позовній заяві в сумі 10 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За матеріалами справи інтереси позивача представляє Адвокатське об`єднання «Захсит». 12 лютого 2025 року між АО «Захист» та позивачем [PERSON] укладено договір № 23/1 про надання адвокатських послуг (далі - Договір), предметом якого підготовка позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню по виконавчому провадженню № 62878846, про що вказано в пункті 1.1. Договору. За актом виконаних робіт від 12 лютого 2025 року за договором № 23/1 про надання адвокатських послуг від 12 лютого 2025 року, адвокатським об`єднанням позивачу були надані адвокатські послуги: первісна консультація, аналіз судової практики, формування правової позиції по справі, формування та направлення вихідної кореспонденції, підготовка позовної заяви до Голосіївського районного суду міста Києва. Згідно з додатком № 1 від 12 лютого 2025 року до договору № 23/1 про надання адвокатських послуг від 12 лютого 2025 року, Кравченко О.В. оплатила готівкою гонорар у сумі 10 000,00 грн за надання правової допомоги згідно з п. 1.1. договору. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, просить або відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу або зменшити їх розмір до 10%. При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує усталену судову практику у даній категорії спорів, те, що ця справа є незначної складності, а також те, що провадження здійснювалося в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. З огляду на обставини справи та заперечення відповідача, суд дійшов висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн є завищеною. Спірні правовідносини не є новими у судові практиці, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем, як витрати на правову допомогу. Отже, суд при визначені розміру компенсації позивачу витрат на професійну правничу допомогу враховує: заперечення відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, категорію справи, що не відноситься до складних, обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн, які є співмірними зі складністю наданих послуг. Також, звертаючись до суду з даним позовом, стороною позивача вказується про звільнення від сплати позивача від сплати судового збору за позовну вимогу немайнового характеру на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач звільняється від сплати судового збору за позовом, що пов`язані з порушенням їх прав. У Постанові Верховного Суду № 743/1481/21 від19 жовтня 2022 року висловлена правова позиція, що при стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору за позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відповідно до Закону України «Про захист прав споживача», а суд дійшов висновку про задоволення позову, судовий збір відповідно до положення ст.141 ЦПК України у розмірі 1 211,20 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Позивачем при зверненні до суду заявлено також вимогу майнового характеру - стягнення суми безпідставно отриманих коштів. Частиною 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 028,00 грн. Відповідно до положення ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зважаючи на викладене, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: approved