Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який було зареєстровано 08.11.2003 року Відділом реєстрації акті громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1722. Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, сторони не проживають разом. Фактично сім`я припинила своє існування, позивач та відповідач втратили почуття взаємного кохання та поваги, подальше сімейне життя є неможливим. Тому позивач просив шлюб між ним та відповідачем розірвати. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2025 року відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Заперечень щодо розгляду справи без виклику сторін не надійшло 04.06.2025 року від відповідача [PERSON] до суду надано відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу, у якому вона зазначила наступне. Відповідач заперечує щодо обставини, яка зазначена у позові про те, що подружнє життя між сторонами припинилося у 2018 році та зазначає, що позивач почав мешкати окремо з 03 жовтня 2020 року. Зазначає, що незважаючи на той факт, що з жовтня 2020 року пройшло більше 4 років, проте вважає, що є шанс на збереження цього шлюбу, в якому сторони мають двох дітей. Зазначає, що сторони почали зближатися на початку 2022 року, проте війна в Україні, негативно вплинула на цей процес. Про факт того, що сторони зберегли між собою теплі почуття свідчить і та обставина, що увесь час жодна із сторін не зверталась до суду із позовом про розірвання шлюбу, тобто позиції сторін не є конфліктними та непримирними. Відповідач в відзиві зазначила, що заперечує обґрунтованість заявлених у позові судових витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. Вважає такі витрати нічим не підтвердженими та такими, що не відповідають складності справи, яка розглядається судом за правилами спрощеного провадження, а отже така справа не є складною і витрати на правничу допомогу не можуть становити по суті мінімальну заробітну плату. Складений адвокатом позов в інтересах [PERSON] становить фактично півтори сторінки тексту, з якого вагома частина це встановлені копіпастом правові норми та виконання процесуальних вимог. На підставі зазначеного відповідач просила суд призначити подружжю [PERSON] та [PERSON] строк для примирення тривалістю на 3 (три) місяці. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частинами 1, 8 ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно вимог ч. 13 ст.\~7\~ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.11.2003 року Відділом реєстрації акті громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачем укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1722. Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається\~з позовної\~заяви спільне життя подружжя не склалося. Подальше спільне життя та збереження шлюбу між позивачем та відповідачем є неможливим через різні характери, погляди на життя та інтереси. Сім`ю зберегти неможливо. Позивач та відповідач сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Частинами 3, 4 ст.\~56\~СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 ст.\~104\~СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Крім того, ст.\~17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07 листопада 2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що позивач категорично не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити принципу добровільності шлюбу та їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Щодо клопотання відповідача про призначення подружжю [PERSON] та [PERSON] строк для примирення тривалістю на 3 (три) місяці, суд зазначає наступне. Згідно ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачене ч. 1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. У випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При цьому, суд звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства суд застосовує положення ст. 24 Сімейного кодексу України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 у справі № 442/6319/16-ц та від 11.06.2019 у справі № 605/434/18. Судом врахована позиція позивача, яка висловлена його представником у позовній заяві відповідно до якої позивач наполягає на розірванні шлюбу. Суд також враховує положення ст. 56 СК України, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Важливий також є той факт, що позов про розірвання шлюбу подано позивачем ще 17.04.2025 року однак протягом такого проміжку часу (більше трьох місяців) подружжя так і не примирилось. Враховуючи вищевикладене, з огляду на відсутність з боку позивача волевиявлення щодо встановлення строку на примирення з дружиною, суд вважає, що задоволення клопотання відповідача буде суперечити ст. 24, 56 СК України, а тому заявлене клопотання не підлягає задоволенню. На підставі зазначеного суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про призначення подружжю [PERSON] та [PERSON] строк для примирення тривалістю на 3 (три) місяці. Згідно з ч. 2 ст.\~112\~СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та принципу добровільності шлюбу. Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат.

Outcome: approved