Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 23 вересня 2014 року між ними було укладено шлюб, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; спільне життя з чоловіком не склалося й подружні відносини між ними припинилися з вересня 2024 року, оскільки вони перестали розуміти один одного, між ними стали виникати сварки, вони проживають окремо, спроб примирення між ними не було, так як обоє вважають, що їхня сім`я розпалася і примирення між ними не можливе, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює подальше збереження шлюбу, а тому просить його розірвати, залишивши їй прізвище [PERSON] та проживати дитину з нею. Представник позивачки в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання подружжю часу для примирення, оскільки вони близько одного року проживають окремо, дитина залишилася жити з матір`ю і подальше існування шлюбу не відповідатиме інтересам сторін. Спору між батьками щодо місця проживання та виховання їх малолітнього сина немає. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач належним чином та своєчасно повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причини повернення «адресат відсутній» згідно з ч.6-8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи),але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подав. Тому, зі згоди представника позивачки суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 23 вересня 2014 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції за актовим записом №1875. Від даного шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований і проживає з матір`ю. З вересня 2024 року сторони разом не проживають, спільних інтересів не мають, ведуть окреме господарство, не спілкуються в обсязі сім`ї, між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, примиритися не бажають, позивачка категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, відповідач відзиву на позов не подав і явку в судове засідання проігнорував, що свідчить про його байдуже ставлення до існування шлюбу, який між подружжям носить формальний характер. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує положення\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивачка наполягає на припиненні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав, клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Крім того, за відсутності в матеріалах справи доказів існування спору щодо того з ким із батьків буде проживати дитина, суд одночасно з вимогою про розірвання шлюбу ухвалює залишити проживати малолітнього [PERSON] із позивачем-матір`ю, що не є вирішенням питання про місце проживання дитини та узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року по справі №200/952/18. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved