Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 68\~035, 20 грн. В обґрунтування позову зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» обґрунтовує позовні вимоги наявністю заборгованості, яка виникла за Договором позики № 79537461 від 04.02.2024 року, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] , в розмірі 30724, 20 грн., з яких: 9000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 21724,20 грн. сума заборгованості за відсотками; Договором позики № 2585452 від 10.01.2024 року, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів » та [PERSON] , в розмірі 37311 грн., з яких 8700 грн. сума заборгованості за основою сумою боргу та 28611 грн. сума заборгованості за відсотками. За Договором позики № 79537461 від 04.02.2024 року сума позики становить 9000 грн., строк позики 26 днів, процентна ставка 2,5 % в день. Вказаний Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 14/06/21 за яким ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників № 25 від 20.06.2024 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, ТОВ «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 307 244,20 грн., з яких 9000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 21724,20 грн. сума заборгованості за відсотками. За Договором позики № 2585452 від 10.01.2024 року сума позики становить 8700 грн., строк позики 15 днів, процентна ставка 2,5 % в день. Вказаний кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 14/06/21 за яким ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів » права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до додаткової угоди № 28 від 30.05.2024 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, ТОВ «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 37311,00 грн., з яких 8700 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 28611,00 грн. сума заборгованості за відсотками. Згідно з позовними вимогами [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 79537461 в розмірі 30724, 20 грн. та за кредитним договором № 2585452 в розмірі 37311,00 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами в сумі 68035,20 грн. та судові витрати у справі. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якій зазначено про незгоду з позовною заявою, оскільки позивачем не було надано первинних документів, які б засвідчували, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені договорами позики, а відповідач ці кошти отримав, також матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати за договором факторингу. Представником відповідача також було зазначено, що [PERSON] , на підставі ст. 20, 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» прийнятий у Збройні Сили України. Відповідно до довідки від 12.11.2023 № 10162 ВЧ [NUMBER] молодший сержант [PERSON] у період з 05.03.2023 по 12.07.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Новогродівка Донецької області, що стало підставою для надання [PERSON] статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 11 вересня 2023 р. Таким чином, наразі та у період виконання умов кредитного договору, відповідач мав статус військовослужбовця та на нього поширюються пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом. Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 28.04.2025 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано від Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30): - Інформацію щодо наявності у [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) карткових рахунків, відкритих у банку станом на 10.01.2024 року; інформацію щодо належності [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) карткового рахунку [NUMBER] ; виписку по рахунку за номером картки [NUMBER] , що належить [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ); інформацію про надходження 10.01.2024 року на картковий рахунок [NUMBER] , що належить [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) грошових коштів в сумі 12000,00 грн; інформацію щодо наявності у [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) карткових рахунків відкритих у банку станом на 04.02.2024 року; інформацію щодо належності [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) карткового рахунку [NUMBER] ; виписку по рахунку за номером картки [NUMBER] , що належить [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ), інформацію про надходження 04.02.2024 року на картковий рахунок [NUMBER] , що належить [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) грошових коштів в сумі 9000,00 грн. 17.06.2025 до Барського районного суду Вінницької області надійшла інформація від Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», згідно з якою на ім`я [PERSON] в Банку не емітовано карту № [NUMBER] , [NUMBER] . У зв`язку з чим відсутня можливість надати запитувану інформацію, оскільки зазначена картка в банку не обслуговується за клієнтом [PERSON] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, представник відповідача, адвокат Крутоголова О.О., приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в задоволенні позову просила відмовити. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). В силу ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до якого, ТОВ «ФК «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. На виконання ухвали суду Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», повідомив, що на ім`я [PERSON] в Банку не емітовано карту № [NUMBER] , [NUMBER] . У зв`язку з чим відсутня можливість надати запитувану інформацію, оскільки зазначена картка в банку не обслуговується за клієнтом [PERSON] . Таким чином, вищевказаною інформацією не підтверджується факт зарахування кредитних коштів на рахунок [PERSON] . Інших належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача за договором позики № 7953746 від 04.02.2024 та за договором позики № 2585452 від 10.01.2024 - суду не надано. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Позивачем не надано доказів на підтвердження виконання первісним кредитором обов`язку передання позичальнику у власність грошових коштів на погоджений умовами договору строк та виникнення у відповідача обов`язку перед ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» згідно умов договору, оскільки відомостей про зарахування коштів позики матеріали справи не містять, в зв`язку з чим, доводи позивача щодо виникнення у відповідача зобов`язань за договором не підтверджені належними доказами. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а, отже, не є належним доказом перерахування коштів. Цей розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений первісним кредитором, а тому зазначена в ньому інформація за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Як установлено судом на підставі наданих позивачем та витребуваних судом доказів, на картковий рахунок відповідача не зараховувалися кредитні кошти в розмірі 9000 грн за договором позики № 7953746 від 04.02.2024 та в розмірі 8700 грн. за договором позики № 2585452. Указана обставина свідчить про те, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів » не виконало свого обов`язку щодо надання відповідачу кредитних коштів, у зв`язку з чим у нього не виникло обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання (перерахування) [PERSON] кредитних коштів за договорами позики № 7953746 та № 2585452, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, який є новим кредитором на підставі відповідного договору факторингу, заборгованості за цим договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18, наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. У постанові від 12.12.2024 у справі № 298/825/15-ц Верховний Суд вказав, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Надані банком виписки за рахунками позичальника повинні бути досліджені судами з наданням оцінки у сукупності з іншими зібраними у справі доказами на предмет обставин видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку позивача. У постанові від 04.12.2024 у справі № 755/4205/14-ц Верховний Суд зазначив, що виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/24252/14-ц. Позивач, звертаючись з цим позовом до суду, повинен був надати суду докази, з яких можливо було б встановити виконання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» своїх зобов`язань по кредитним договорам, зокрема щодо перерахування кредитних коштів на картку відповідача, водночас таких доказів суду не надано. Європейський суд з прав людини у справі Серявін та інші проти України (п. 58 рішення) зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази згідно вимог ст. 77-80 ЦПК України\~мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо підтвердження факту відступлення прав вимоги за кредитними договорами позивачу слід зазначити таке. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Водночас, доказів переходу права вимоги за кредитними договорами, заборгованість за якими просить стягнути позивач, від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі позивач не надав. Реєстр боржників, право вимоги до яких було відчужене первісними кредиторами позивачу, відсутній, витяг із Реєстру боржників не містить підпису та печатки первісних кредиторів. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Надані позивачем документи факт існування у позичальника заборгованості за вказаними кредитними договорами не підтверджують, а інші докази у справі відсутні. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постановах від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 та від 30 серпня 2022 року у справі №509/2976/19. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, за змістом наведених вище вимог процесуального закону, сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду. При цьому, суд зауважує, що суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сам по собі наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не підтверджує наявність у відповідача заборгованості за відсотками у зазначеному позивачем розмірі. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем належними та допустимими доказами у даному разі суду не доведено наявність такої заборгованості, яка визначена у розрахунку, наданому позивачем, а також не надано доказів переходу права вимоги за кредитними договорами, заборгованість за якими просить стягнути позивач, від первісного до нового кредитора, з огляду на що, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з частиною 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно із ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що судові витрати у даній справі слід віднести на рахунок позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed