Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Голден Хаус» про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва. Позов мотивований тим, що 16.08.2020 між позивачкою та відповідачем було укладено договір № 8 про внесення пайових внесків за будівництво офісного приміщення № 8 загальною площею 35, 56 м2 на третьому поверсі торгово-офісного центру «River&Road» по вулиці Князів Коріатовичів, буд. 89 у м. Вінниця. Того ж дня Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Голден Хаус» було видано позивачці довідку № 08 про повне внесення нею пайового внеску на виконання умов договору. Згідно умов договору про внесення пайових внесків від 16.08.2020 відповідач зобов`язується організувати будівництво об`єкту будівництва та здачу його в експлуатацію орієнтовно у строк до кінця IV кварталу 2021 року при умові дотримання пайовиком порядку та строків сплати внесків. Проте, станом на момент звернення позивачки до суду ТОВ «River&Road» не отримав сертифікату на об`єкт капітального будівництва, що засвідчує відповідність закінченого будівництва об`єкта проєктній документації та підтверджує готовність до експлуатації. За умовами договору пайовик самостійно оформлює право власності на об`єкт нерухомості. Проте, здійснити вказану дію позивачка позбавлена можливості у зв`язку із відсутністю необхідних для цього документів, що передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вищевикладене й стало підставою для звернення позивачки до суду із вимогою про визнання за нею майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, а саме нежитлове приміщення № 8 на 3 поверсі, загальною площею 35, 56 кв.м. за будівельною адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 0510100000:02:057:0039. Також позивачка просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 01.05.2025 позивачці відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 05.05.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також даним судовим рішенням відповідачу було запропоновано, зокрема, надати суду відзив на позовну заяву і докази по справі; роз`яснено наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 05.05.2025, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовими повістками, направлені відповідачу неодноразово за адресою його місця знаходження, повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку із чим, судом було повідомлено відповідача про розгляд справи також через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи. Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 05.05.2025 вважається врученою відповідачу 10.05.2025. У строк, визначений вищевказаним судовим рішенням, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача, також на адресу суду не надійшли. Ухвалою суду від 10.07.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Від відповідача на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у його відсутність не надходили. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, представник відповідача не з`явився в судове засідання повторно без поважних причин. Позивачка не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність представника відповідача та проведення заочного розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, думку позивачки та положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність представника відповідача та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.08.2020 між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Голден Хаус» та [PERSON] було укладено договір № 8 про внесення пайових внесків в ОК «ЖБК «Голден Хаус» (надалі договір). (а.с. 21-28) Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони правочину узгодили порядок сплати пайових внесків, розмір яких встановлювався з урахуванням площі об`єкту нерухомості згідно проєкту та вартості будівництва одного квадратного метра. Так, розмір пайового внеску було визначено в сумі 972\~210, 40 гривень, що еквівалентно 35\~560, 00 доларів США, який пайовик зобов`язалась сплатити не пізніше 16.08.2020. (а.с. 27) Крім того, у додатку № 2 до вищевказаного правочину сторони погодили план та розміщення об`єкта нерухомості, що є предметом цього договору, на поверсі. (а.с. 28) Відповідно до п. 1.1. розділу 1 договору відповідач зобов`язався організувати будівництво торгово-офісного центру «River&Road» по вул. Князів Коріатовичів, 89, м. Вінниця за рахунок внесків асоційованого члена та внесків інших асоційованих членів ЖБК, здати його в експлуатацію, передати пайовику приміщення в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документи, необхідні пайовику для реєстрації права власності на нього, а пайовик, в свою чергу, зобов`язалась внести до ЖБК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього. Пайовик має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повного внесення внеску, встановленого даним договором для пайовика. Відповідно до п. 1.5. розділу 1 договору «об`єкт будівництва» будується на земельній ділянці площею 0, 4691 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 0510100000:02:057:0039. Згідно пп. 4.2.1. п. 4.2. розділу 4 умов договору ЖБК зобов`язаний організувати будівництво об`єкту будівництва та здачу його в експлуатацію орієнтовно у строк до кінця «4» кварталу 2021 року при умові дотримання пайовиком порядку та строків сплати внесків. Згідно із п. 2.8. розділу 2 договору після внесення пайовиком повного розміру внеску ЖБК надає пайовику довідку про асоційоване членство у ЖБК та про внесення пайового внеску в повному обсязі. Обов`язок пайовика по сплаті внеску по даному договору вважається виконаним в день зарахування коштів на рахунок ЖБК (п. 2.9. розділу 2 договору). 16.08.2020 Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Голден Хаус» було видано [PERSON] довідку № 08 про те, що вона є асоційованим членом Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Голден Хаус» та згідно договору про внесення пайового внеску № 08 від 16.08.2020 повністю внесла пайовий внесок за будівництво офісного приміщення № 8 загальною площею 35, 56 м2 на 3-му поверсі торгово-офісного центру «River&Road» по вул. Князів Коріатовичів, 89. (а.с. 29) Відповідно пп. 4.2.5. п. 4.2 розділу 4 умов договору ЖБК зобов`язаний забезпечити будівництво об`єкту будівництва та введення його в експлуатацію в строки, передбачені даним договором. Оформлення права власності здійснюється в органах державної реєстраційної служби після здачі об`єкту будівництва в експлуатацію та підписання пайовиком акту приймання-передачі об`єкту нерухомості (п. 8.2. розділу 8 договору). Станом на час звернення до суду об`єкт будівництва, частиною якого є предмет договору, не завершений і в експлуатацію не прийнятий. Представники відповідача на зв`язок не виходять і за адресою місцезнаходження як самої юридичної особи, так і об`єкта будівництва - відсутні. Позивачка вважає, що відповідачем не виконано належним чином умови договору, що призвело до порушення її законних прав та інтересів. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачкою разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 04.02.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Суд, заслухавши позивачку, дослідивши письмові пояснення викладені нею у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. У ході розгляду справи судом встановлено, що 16.08.2020 між сторонами було укладено договір № 8 про внесення пайових внесків в ОК «ЖБК «Голден Хаус», умови якого позивачкою було виконано в повному обсязі, що підтверджується довідкою № 08, виданою ЖБК 16.08.2020. Водночас, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, станом на час звернення до суду умов інвестування не дотримано, будівництво об`єкта нерухомості не завершено і об`єкт в експлуатацію не введено. Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У ч. 1 ст. 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (ст. 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Також у ст. 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у ст. 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абз. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод (надалі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція майна в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності , а відтак і майном (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі Броньовські проти Польщі, заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі Сук проти України , заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ Фон Мальтцан та інші проти Німеччини від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, легітимні очікування та майнові права (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії , заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до п. 21, п. 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі Федоренко проти України (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути існуючим майном або виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи законними сподіваннями отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі Стреч проти Сполучного Королівства , заява № 44277/98). У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як право очікування, яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16. Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність». Відповідно до ст. 4 і ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону\~інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою. У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Тобто після завершення будівництва та здачі будівлі в експлуатацію офісне приміщення, в даному випадку, як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови). При розгляді даної справи суд керується тим, що, укладаючи договір про внесення пайових внесків, асоційований член кооперативу отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в ч. 1 ст. 182 та ч. 2 ст. 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є офісне приміщення в новозбудованому торгово-офісному центрі, в даному випадку, цивільне законодавство не містить. Договір про\~внесення пайових\~внесків в ОК «ЖБК «Голден Хаус» № 8 від 16.08.2020 укладено його сторонами з певною економічною метою, якої вони мають досягти внаслідок його виконання, дотримуючись принципу добросовісності, розумності і справедливості, визначеного у ст.ст. 3, 509 ЦК України. І такою метою є отримання асоційованим членом кооперативу у власність об`єкта нерухомості. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до\~ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі\~№ 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із ч. 1 ст. 331 ЦК України\~право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. За положеннями п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року,\~прийняття в\~експлуатацію закінчених\~будівництвом об`єктів,\~що за\~класом наслідків\~(відповідальності)\~належать до\~об`єктів з\~незначними наслідками\~(СС1),\~та об`єктів,\~будівництво яких\~здійснювалося на\~підставі будівельного\~паспорта,\~здійснюється шляхом\~реєстрації відповідним\~органом державного\~архітектурно-будівельного\~контролю на\~безоплатній основі\~поданої замовником\~декларації про\~готовність об`єкта\~до експлуатації; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. Положеннями Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року (у редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), визначено, зокрема, особливості державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті здійснення нового будівництва чи реконструкції (п. 77-81). Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на об`єкт нерухомого майна до введення будівлі в експлуатацію. Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17). Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Таким чином, встановлені в ході розгляду справи обставини переконують суд у наявності підстав для задоволення позову, а саме визнання за [PERSON] майнових права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме нежитлове приміщення № 8 на 3 поверсі, загальною площею 35, 56 кв.м. за будівельною адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 0510100000:02:057:0039. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. Позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 9\~722, 10 гривень за подання позову, що підтверджується платіжною інструкцією від 18.04.2025. (а.с. 13) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 9 722, 10 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (100 %). До ухвалення рішення у справі ні позивачка, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved