Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

В провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя перебуває позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 428231,41 грн, судових витрат та витрати на професійну правову допомогу. В обґрунтування позову позивач зазначав, що 19.03.2014 між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «АЛЬФА-БАНК» (далі АТ «АЛЬФА-БАНК») та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 75 000 грн, з процентною ставкою 21 % річних, із встановленням обов`язкового мінімального платежу у розмірі 7% від загальної суми заборгованості, але не менше 50 грн. Відповідач, підписавши Договір, погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування. АТ «АЛЬФА-БАНК» свої зобов`язання виконав своєчасно та в повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував у зв`язку із чим станом на 20.09.2021 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 428231,41 грн. 20.09.2021 між АТ «АЛЬФА-БАНК» та позивачем укладено договір факторингу, відповідно до якого АТ «АЛЬФА-БАНК» відступив ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» за плату, а ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» прийняв належні АТ «АЛЬФА-БАНК» права грошової вимоги до боржника за кредитним договором від 19.03.2014, укладеним між АТ «АЛЬФА -БАНК» та відповідачем. З урахуванням вищезазначеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» суму заборгованості за Кредитним договором в розмірі 428231,41 грн та понесені судові витрати. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11\~жовтня 2024\~року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЛІТ ФІНАНС" до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЛІТ ФІНАНС" суму заборгованості за кредитним договором від 19.03.2014 року станом на 20.09.2021 року у загальному розмірі 428231,41 грн., судовий збір в розмірі 6423,47 грн., та витрати на професійну правову допомогу в сумі 3100,00 грн. 07 листопада 2024 року представник відповідача адвокат Макаренко С.С. в інтересах відповідача [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із заявою про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2024 у цивільній справі ЄУН 317/1605/24. Заяву мотивував тим, що про існування даного рішення відповідачу не було відомо, бо з 25.02.2022 року він перебуває на службі в Збройних Силах України. Наразі він отримав травми та проходить стаціонарне лікування в різних медичних закладах. Повістки та заочне рішення він не отримував, оскільки ці документи направлялись за місцем його реєстрації. Він не мав можливості подати відзив на позовну заяву, його інтереси не були ніким представлені, з боргом він не згодний. Ухвалою Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2024 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Макаренка С.С. про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2024 у цивільній справі ЄУН 317/1605/24\~за позовом\~Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЛІТ ФІНАНС" до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2024 року у цивільній справі ЄУН 317/1605/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЕЛІТ ФІНАНС" до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано. По справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року у вищезазначеній цивільній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 05 травня 2025 року судом витребувано у\~Міністерства оборони\~України інформацію\~щодо перебування\~ [PERSON] у\~складі Збройних\~Сил України\~або інших\~утворених відповідно\~до закону\~військових формувань,\~які переведені\~на воєнний\~стан та/або\~залучені до\~виконання завдань\~у зоні\~бойових дій. Як вбачається з відповіді військової частини [NUMBER] за №1562/1668 від 14.05.2025, згідно з витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] від 25.02.2022, солдата [PERSON] було зараховано на посаду водія 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 25.05.2022 №145, солдата [PERSON] , водія 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини [NUMBER] , призначеного наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 22 травня 2023 року №122-РС, на посаду солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини [NUMBER] , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З 25 травня 2023 року виключено зі списків особового складу військової частини [NUMBER] , знято з усіх видів забезпечення. За відповіддю [INFO] (вих.№10947 від 11.05.25), [PERSON] , [INFO] , непридатний з виключенням з військового обліку з 23.04.2025 року. Військову службу не проходить. Представник позивача, який про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, надав клопотання, в якому просить дану цивільну справу розглянути за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують повністю, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Макаренко С.С., які належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання, в підготовче судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не надходило. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 19.03.2014 АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідач [PERSON] шляхом підписання Анкети-заяви про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «АЛЬФА-БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка», був укладений кредитний договір за умовами якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, та отримала кредитну картку. Мета кредиту - для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 75000 грн. Тип процентної ставки фіксований, 21 % річних. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. За умовами договору банк відкриває [PERSON] рахунок та встановлює відновлювальну кредитну лінію на строк один рік з можливістю пролонгації на новий строк за умови дотримання клієнтом умов Банку та випускає кредитну картку строком дії на 2 роки з моменту її випуску з можливістю перевипуску за умови дотримання клієнтом умов договору. У Анкеті-заяві зазначено, що підписанням цієї заяви відповідач підтверджує, що ця Анкета-заява про акцепт Публічної пропозиції ПАТ «АЛЬФА-БАНК» є акцептуванням Публічної пропозиції ПАТ «АЛЬФА-БАНК» в розумінні\~ст. 642 ЦК України, він беззаперечно підтверджує те, що приймає пропозицію банку на оформлення «Максимум-готівка(надалі-Картка) і йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення всі умови договору, в тому числі умови отримання та обслуговування Картки. Також відповідач засвідчив, що він ознайомився та погоджується із Публічною пропозицією ПАТ «АЛЬФА-БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, яка оприлюднена на інтернет сторінці банку за електронною адресою www.alfabank.com.ua, Правилами користування банківською платіжною карткою, Тарифами ПАТ «АЛЬФА-БАНК», які є невід`ємною частиною договору, а також підтверджує, що отримав свій примірник із усіма додатками у день укладення договору, отримав банківську платіжну картку, а також до моменту укладення договору був попередньо ознайомлений у письмовій формі з основними умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням загальної процентної ставки, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою інформацією щодо кредиту, надання якої передбачено нормами чинного законодавства України, в тому числі інформацією, визначеною\~Законом України «Про захист прав споживачів». Також [PERSON] був ознайомлений із Довідкою про умови кредитування з використанням картки «Максимум-готівка»(з прикладами використання кредитних коштів з розрахунком сукупної вартості кредиту), що засвідчив своїм особистим підписом. Факт отримання та використання відповідачем кредитних коштів підтверджується наданою позивачем випискою по особовому рахунку [PERSON] за період з 19.03.2014 по 05.02.2024, яка має статус первинного документа та якою підтверджується, що відповідач користувалася наданими кредитними коштами, зокрема здійснював зняття готівки та виконував розрахункові платіжні операції. Суд зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є саме первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254\~(в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75\~(в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц. Згідно з копією договору факторингу № 3 від 20.09.2021р, укладеного між АТ «Альфа-Банк» (Клієнт) та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ\~«ЕЛІТ ФІНАНС»(Фактор), фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнту право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено у додатку №1-1 до Договору. Згідно з копією акту приймання-передачі Реєстру боржників від 20.09.2021р. до Договору факторингу № 3 від 20.09.2021р, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр вимоги боржників клієнта від 20.09.2021р. на компакт-диску. Загальна кількість боржників становить 9188, загальний розмір заборгованості складає: за тілом, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами - 236676037,24 грн за штрафними санкціями (неустойкою, пенею) 13738547,91 грн. Згідно з Додатком 1-1 до договору факторингу № 3 від 20.09.2021р. Характеристика права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами, за записом № 7441 наявний договір CCNG-630108886 від 19.03.2014, ПІБ: [PERSON] , сума за основною заборгованістю в валюті договору на дату укладення договору: 373290,09 грн, пеня/штраф/неустойка на дату укладення договору факторингу: 54941,32грн, загальна сума заборгованості (проценти, комісія та тіло кредиту) станом на дату укладення договору з урахуванням пені/штрафу/неустойки: 428231,41грн, загальна сума заборгованості (проценти, комісія та тіло кредиту) станом на дату укладення договору без урахування пені/штрафу/неустойки: 373290,09 грн; грошові кошти за відступлення права вимоги, що сплачуються фактором: 20373,88 грн. Згідно з копією платіжного доручення № 559 від 20.09.2021р. ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перерахувало АТ «Альфа-Банк» кошти в сумі 1284480,00 грн з призначенням платежу за право вимоги згідно з договором факторингу № 3 від 20.09.2021р. Без ПДВ. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, за [PERSON] станом на 20.09.2021 рахується заборгованість в розмірі 428231,41, яку позивач просив стягнути з відповідача. Згідно з ч.1 та ч.2\~ст.207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України\~встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі\~ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.1\~ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1\~ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч.2\~ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі\~ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом\~ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей\~525,\~526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України). За змістом\~ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч.1\~ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до п.1 ч.1\~ст.512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі\~ст.514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою\~статті 1077 ЦК України\~одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1\~ст.1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до\~ст.1082 ЦК України\~боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно з ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року) Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги. Судом встановлено, що [PERSON] отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, які було надано Товариством до суду першої інстанції та не заперечується самим відповідачем. Верховний Суд у постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 дійшов висновку, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Надаючи оцінку доказам пов`язаних із правильністю здійсненого позивачем розрахунку, а також доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд установив наступне. Загальний розмір заборгованості позивачем розраховано станом на 20.09.2021 в сумі 428231,41 грн, який заявлено до стягнення, без деталізації за кожною зі складових. Проте, зі змісту виписки по рахунку позичальника, яка є первинним бухгалтерським документом, убачається, що відповідачу щомісячно нараховувалися та з його рахунку списувалися гроші за розрахунково-касове обслуговування основної картки (щомісячно, від суми заборгованості на кінець РЦ) на загальну суму 149061,45 грн. 10 червня 2017 року набув чинності\~Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у\~Законі України «Про захист прав споживачів»\~текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з набуттям чинності\~Закону України «Про споживче кредитування»\~залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою\~статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже,\~Закон України «Про споживче кредитування»\~передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті\~1\~та частини другої статті\~8 Закону України «Про споживче кредитування»\~Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49\~затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог\~Закону України «Про споживче кредитування»\~та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п.п. 4.4 Додатку до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка») від 19.03.2014 протягом строку користування сумою кредиту для програми «Моментальна розстрочка на карту» клієнт щомісяця сплачує банку комісійну винагороду за надання (інформації) виписок за рахунком СПЗ, в розмірі та на умовах, визначених в Додатку №4 до Договору. Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення п.п. 4.4 Додатку до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка») від 19.03.2014 щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. Із огляду на викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 19.03.2014, станом на 20.09.2021, у розмірі 279169,96 грн. (428231,41 грн (сума заборгованості) - 149061,45 грн. (гроші за розрахунково-касове обслуговування основної картки) = 279169,96 грн.) Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу». Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні. Згідно ст. 1 цього Закону,\~договір про надання правничої допомоги\~ домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону). Відповідно до ст. 13 вищезгаданого Закону, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Гонорар\~є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 7100,00 грн. На підтвердження понесених витрат надані наступні докази: копія договору № 02/10-23 про надання юридичних послуг, укладеного 02.10.2023 між\~ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»\~та ТОВ «Перший інвестиційний клуб»; копію додаткового договору № 3 до договору № 02/10-23 про надання юридичних послуг від 25.01.2024; акт приймання-передачі виконаних робіт № 3 від 25.01.2024на суму 7100,00 грн4 платіжна інструкція № 391 від 26.01.2024 про оплату ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» надання юридичних послуг в розмірі 7100,00 грн. Матеріали справи не містять належних доказів понесених ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» витрат на професійну правничу допомогу, що надавалась у справі саме адвокатом, а також відповідного договору про надання правової допомоги укладеного з адвокатом або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням, ордеру на здійснення адвокатської діяльності та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (п. 63 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21). Разом, з тим, будь-яких інших доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом цієї справи представником позивача до суду не надано. За наведених вище обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в частині витрат на правничу допомогу. Так, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір за подачу позову в сумі 3028,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 279169,96 грн, суд з урахуванням вимог ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі\~1973,99 грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (279169,96 х 3028,00/428231,41).

Outcome: partial