Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на таке. Позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 14 жовтня 2013 року по 11 січня 2024 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із матір`ю позивачкою [PERSON] . Наразі позивачка разом із дітьми проживає у Чеській Республіці, оскільки відповідач не допускає їх до спільного житлового будинку, створює перешкоди у користуванні житлом, у якому зареєстровані малолітні діти та їх мати. У зв`язку з цим позивачка була вимушена виїхати за кордон, оскільки іншого житла на території України вона не має. На підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року з відповідача [PERSON] стягнуто на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 4000,00 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 28 вересня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Однак відповідач рішення суду належним чином не виконує, аліменти у визначеному розмірі не сплачує, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість станом на 31 січня 2025 року в сумі 88\~697,00 гривень. За розрахунками позивачки, за період з 28 вересня 2023 року по 31 січня 2025 року сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів перевищує 100 % розміру заборгованості та становить 212 141,78 гривень. Позивачка вважає, що подальший розрахунок неустойки за період після 31 січня 2025 року є недоцільним, з огляду на положення статті 196 Сімейного кодексу України (далі СК України), оскільки загальний розмір неустойки не може перевищувати суму основного боргу. У зв`язку з наведеним позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 88\~697,00 гривень. Ухвалою суду від 19.08.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 вересня 2025 року представником відповідача адвокатом Керитою М. В. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що наявна заборгованість зі сплати аліментів, присуджених судом, виникла не з вини відповідача, а у зв`язку з відсутністю можливості офіційно працевлаштуватися в Україні. За поясненнями відповідача, до початку повномасштабного вторгнення, тобто до 24 лютого 2022 року, він працював сезонним працівником у Чеській Республіці, проте після початку воєнних дій втратив стабільне місце роботи та джерело доходу. При цьому відповідач визнає свій обов`язок утримувати дітей, визначений статтею 180 СК України, та наголошує, що не ухиляється від його виконання. У зв`язку з викладеним висловлено прохання відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 36-39). 18 вересня 2025 року представником позивачки адвокатом Гренджою В.Ю. подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідач не спростував презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати. Посилаючись на положення статті 196 Сімейного кодексу України та обставини справи, представник позивачки просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 47-50). Сторона відповідача заперечень на відповідь на відзив не подала. Представник позивачки подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та участі її довірительки. Зазначила, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у поданій позовній заяві. Представник відповідача також подала заяву, в якій просила розглянути справу без її безпосередньої участі та участі довірителя, з урахуванням доводів, викладених у відзиві на позовну заяву. Начальник Міжгірського ВДВС у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника відділу. Позицію щодо заявлених позовних вимог у клопотанні не висловлено. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке. Судом установлено, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2023 року у справі № 302/1747/23, яке набрало законної сили 11 січня 2024 року (а.с. 6-7), зокрема: - розірвано шлюб, зареєстрований 14 жовтня 2013 року виконавчим комітетом Колочавської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 26, укладений між [PERSON] та [PERSON] (після одруження [PERSON] ); - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - у твердій грошовій сумі по 4000,00 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 вересня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні». У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду». Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 754/4461/21 (провадження № 61-5660св22). У позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі 88 697,00 грн, який дорівнює розміру заборгованості зі сплати аліментів за період з 28 вересня 2023 року по 31 січня 2025 року. З огляду на наявність у матеріалах справи розрахунків заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 13, 15, 40-41), що стягуються на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області № 302/1747/23 від 30 листопада 2023 року, зміст яких відрізняються у частині сум, стягнутих з боржника [PERSON] за період з серпня 2024 року по січень 2025 року включно, суд зобов`язав головного державного виконавця Міжгірського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області надати актуальний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 28 вересня 2023 року по січень 2025 року включно (а.с. 59). Згідно з наданим на запит суду розрахунком від 01 жовтня 2025 року (а.с. 65), заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів, які стягуються на підставі зазначеного рішення суду, за період з 28 вересня 2023 року по січень 2025 року включно (з урахуванням перевірених судом арифметичних розрахунків виходячи із сум коштів, що підлягали стягненню та стягнутих з боржника), становить 78 824,00 грн. Саме цей розрахунок суд бере до уваги при вирішенні даної справи, оскільки він складений на запит суду державним виконавцем у межах його повноважень, засвідчений належним чином та не був спростований сторонами у встановленому законом порядку. Здійснивши розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період із 28 вересня 2023 року по 31 січня 2025 року на підставі розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01 жовтня 2025 року (а.с. 65), суд установив, що загальний розмір нарахованої пені істотно перевищує суму основної заборгованості за відповідний період. Стороною відповідача не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність поважних причин, що унеможливлювали своєчасну сплату аліментів, а також не спростовано презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості. Зокрема, доводи відповідача про неможливість офіційного працевлаштування в Україні не свідчать про відсутність його вини у невиконанні батьківського обов`язку щодо утримання дітей, оскільки чинне законодавство не ставить виконання цього обов`язку у залежність від наявності або відсутності роботи. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, презумпція вини платника аліментів може бути спростована лише у разі, якщо особа доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для виконання рішення суду, але об`єктивно не мала можливості здійснити платежі. Таких доказів відповідач не надав, а тому твердження про відсутність вини у виникненні заборгованості суд вважає необґрунтованими. Суд також бере до уваги, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 11 вересня 2025 року (а.с. 40-41), заборгованість відповідача за період з 29 вересня 2023 року по 31 серпня 2025 року становить 209,00 грн. Проте наведене не спростовує факту порушення ним строків сплати аліментів у відповідні періоди. При цьому відповідач почав здійснювати платежі щодо сплати аліментів у розмірі, який зараховувався в рахунок заборгованості за попередні місяці, лише з травня 2025 року, тобто через понад сім місяців після виникнення обов`язку сплачувати аліменти. До цього часу відповідач аліменти сплачував нерегулярно та у неповному обсязі. Таким чином, враховуючи презумпцію вини платника аліментів, відсутність належних доказів її спростування, а також недоведення відповідачем наявності об`єктивних перешкод для виконання зобов`язання, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивачки у частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Outcome: partial