Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

До суду звернулося ТОВ «Факторинг Партнерс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 4400705 від 29.12.2021 року в розмірі 16650,00 грн..Також позивач просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 29.12.2021р. між ТОВ "МІЛОАН" та [PERSON] укладено Договір № 4400705. Укладаючи Договір Позичальник підтвердив, що вся інформація надана Товариству, в т.ч. під час заповнення та відправлення Заяви, є повною, актуальною та достовірною. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Таким чином, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, Кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому Договором. 26.07.2024р. було укладено договір № 26-07/2024, відповідно до якого ТОВ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 4400705. Таким чином, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом вимоги до Відповідача за договором № 4400705. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором № 4400705 від 29.12.2021 р., що підлягає стягненню з відповідача станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 16650,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов?язанням(за тілом кредиту) - 6000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 10050 грн.; заборгованість за комісіями 600,00 грн.. Відповідач продовжує не виконувати взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з викладеним позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 04.04.2025 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26.05.2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач не визнає заявлені позовні вимоги стосовно нього та вважає їх не обґрунтованими враховуючи таке. Відповідно до положень частини 2 статті 516, частини 1 статті 518 Цивільного кодексу України, на позивача покладається процесуальний обов`язок довести, що відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги. Натомість, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт повідомлення відповідача про відступлення права вимоги за Договором № 440705 від 29.12.2021р. від ТОВ «МІЛОАН» на користь ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС». Зазначає, що позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не довів укладення кредитного договору між ним та первісним кредитором на умовах, що вказані в наданих копіях сторінок договору, не довів перерахування йому тіла кредиту, не довів розмір наданих у кредит коштів та розмір відсотків, які він просить стягнути за період користування коштами, не підтвердив перерахування коштів первісному кредитору за отримання грошових вимог, а тому у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Відповідач вважає, що заявлені до стягнення витрати на правову допомогу є необґрунтованими, неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих послуг, а також не підтверджені належними доказами їх фактичного понесення та оплати. 02.06.2025р. від представника ТОВ «Факторинг Партнерс» Сердійчук Я.Я. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, щодо повідомлення про заміну кредитора, то повідомлення боржника здійснювалось первісними кредиторами відповідно до умов укладених договорів відступлення прав вимоги.\~Крім того, відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Повідомлення про заміну кредитора не є обов`язковим при укладанні договорів відступлення прав вимоги. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів належного виконання боржником зобов`язань як на користь первісних кредиторів, так і на користь Позивача.\~Твердження Відповідача про те, що він не отримував кредитних коштів, тощо не заслуговують на увагу. Вбачається, що Відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Щодо витрат на правничу допомогу, Відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги. Заперечення Відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише особистою думкою Відповідача. Отже, такі твердження є припущеннями. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, однак раніше надавав до суду заяву в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 29.12.2021р. між ТОВ "МІЛОАН" та [PERSON] укладено Договір № 4400705. Пунктом 1.1 Договору передбачено, що кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. У пунктах 1.2-1.4 Договору сторони обумовили параметри та умови кредиту, параметри, порядок і графік повернення позики та сплати процентів. Зокрема, сума кредиту становила 6000 грн; кредит надається строком на 30 днів з 29.12.2021р.; термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 28.01.2022р.. Також зі змісту п.1.5.1, 1.5.2 та 1.6 Договору суд встановив, що комісія за надання кредиту: 600.00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом становлять 2250.00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Із п.2.3.1.2 Договору суд встановив, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору. Із п.2.4.1 Договору суд встановив, що позичальник зобов`язується повернути кредитодавцеві кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого 1.4 договору, а у випадку пролонгації не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. Крім того із п.6.1, 6.5 Договору встановлено, що цей договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема на сайті Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Із титульної сторінки Договору суд встановив, що там містяться відомості про підписання цього правочину представником ТОВ «Мілоан» Вініченком О.В. о 10 год 36 хв 29 грудня 2021 року. (а.с. 7-11) Із письмового доказу, що міститься на звороті а.с.18, а саме: довідки про ідентифікацію, суд встановив, що клієнт [PERSON] , з яким укладено ТОВ «Мілоан» Договір № 4400705, ідентифікований кредитодавцем. Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора), зокрема: одноразовий ідентифікатор: R59773, дата відправки ідентифікатора позичальнику: 29.12.2021р.. Також суд встановив, що разом із Договором відповідач, на виконання умов п. 6.3 означеного правочину, погодився із графіком платежів за договором як додатком №1 до Договору, так і з даними паспорта споживчого кредиту як додатком №2 до Договору, шляхом підписання безпосередньо Договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а саме: R59773. (а.с. зворот 11, 12) Згідно із квитанцією, ID платіж 1867487509, 29 грудня 2021 року ТОВ «Мілоан» перерахувало на рахунок відповідача [PERSON] - 6 000,00 грн, призначення платежу: кошти згідно з договором 4400705. (а. с. 19). Щодо доводу відповідача про відсутність належних доказів заборгованості та документів первинного бухгалтерського обліку, суд зазначає, що позивач не є банківською установою, а отже не може надати жодної інформації, що є банківською таємницею: отримання відповідачем картки, інформації про банківські операції по карті тощо. Однак відповідач, як тримач карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти не позбавлений можливості самостійно отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування коштів за кредитним договором. Проте, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на спростування факту перерахування/отримання коштів за кредитним договором. У відповідь на ухвалу суду про витребувння доказів, було надіслано відомості та згідно із довідкою АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-250617/55658-БТ від 23 червня 2025 року та виписки за договором за період з 29 грудня 2021 року до 29 січня 2022 року, на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), Ідентифікаційні дані власника картки: прізвище, ім?я, по батькові [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , серія та номер паспорта [NUMBER] , адреса місця проживання [ADDRESS] , фінансовий номер [NUMBER] . Додатково направлено виписку по рахунку № [NUMBER] за період 29-12-2021 - 29-01-2022 - рр., яка містить зарахування на суму 6 000,00 UAH, деталі операції: Переказ коштів. Коментар: Viplata zaima Miloan. Не підлягає оподаткуванню. ID платежу 1867487509 (а. с. 115-118). Підтвердженням добровільного укладення Відповідачем даного Договору підтверджує Анкета-заява на кредит № 4400705 Позичальника від 29.12.2021 року, що заповнена Відповідачем. (а.с. 13) Таким чином, договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором) з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов?язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов?язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту. Згідно ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз?яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз?яснення логічно пов?язані з нею. Згідно ст.ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит на потрібну йому суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов Кредитного договору. Враховуючи ці обставини, умови чинного законодавства та п. 3.2.6. Кредитного договору № 4400705 від\~29.12.2021\~року \~Позикодавець має\~право відступати,\~передавати,\~будь-яким\~іншим чином\~відчужувати,\~а також\~передавати в\~заставу свої\~права за\~цим договором\~(повністю\~або частково)\~на користь\~третіх осіб\~в будь-який\~час протягом\~строку дії\~цього Договору\~без згоди Позичальника. 26 липня 2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу № 26-07/2024, згідно з яким ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Факторинг партнерс» права грошової вимоги до боржників строк виконання зобов`язань за якою настав, або яке виникне у майбутньому. (а. с. 22-31) Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 26-07/2024 від 26 липня 2024 року, ТОВ «Факторинг партнерс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] в загальній сумі 16650,00 грн, з яких: 6 000.00 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням; 10\~050,00 грн- сума заборгованості за процентами за користування кредитом; 600,00 грн - заборгованість за комісією. (а. с. 36). 26 липня 2024 року на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Факторинг Партнерс» сплатило фінансування, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією. (а.с. 32) Встановивши вищевикладене, суд дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту передачі прав вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Факторинг Партнерс». Крім того вищезгаданий договір не був визнаний недійсним в судовому порядку, а тому діє презумпція правомірності правочину і вважається, що такі правочини були вчинені та ТОВ «ФК «Факторинг Партнерс» є належним позивачем, який має право вимагати повернення кредитних коштів. Посилання відповідача у відзиві на позов про те, що відповідачем не отримано жодного повідомлення від первісного та теперішнього кредиторів про відступлення прав вимоги є не коректними, оскільки згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Посилання його на невжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору, що на його думку є порушенням «процедури досудового врегулювання спору» не заслуговують на увагу, адже в даній справі позивач не вимагає дострокового повернення кредиту. Крім того, невжиття заходів досудового врегулювання позивачем не свідчить про відсутність порушення його прав, а як наслідок, позивач може вимагати їх захисту через суд\~виконати боржником обов`язок з повернення кредиту та сплатити відсотки за користування ним. При цьому суд зауважує, що за період часу, з якого справа перебуває в провадженні суду, відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на врегулювання даного спору, зокрема шляхом погашення заборгованості повністю або частково. У відповідності до ч. 1\~ст.\~611\~ЦК України у разі невиконання зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит " і сплатити проценти. Частиною 1 ст.1049\~ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.525\~ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст.526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а в відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться. Відповідно до ст.527,530\~ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частин першої, другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти на час звернення до суду не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в сумі 6000,00 грн.. Відповідно до ч. 1 ст.\~1048\~та ч. 1 ст.\~1049ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст.1048ЦК України\~про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до\~статті 1048ЦК України\~проценти сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина другастатті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно достатті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048\~ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Відповідно до укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] договору про споживчий кредит № 4400705 від 29.12.2021 року, ТОВ «МІЛОАН» мало право на нарахування процентів за 30 днів користування кредитом, з 29.12.2021р. по 28.01.2022р.. Дійсно, відповідно до п.2.3.1.2 кредитного договору позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6. Договору. Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення, долучених позивачем до позовної заяви, нарахування процентів здійснювалось наступним чином: з 29.12.2021р. по 28.01.2022р. в розмірі 1,25%, з 29.01.2022р. по 04.03.2022р. відповідно до п. 1.5.3 договору. Однак в договорі про споживчий кредит № 4400705 від 29.12.2021 року такий пункт взагалі відсутній. Однак, строк нарахування відсотків перевищує строк, на який надавався кредит. Суд наголошує, що за умовами договору про споживчий кредит № 4400705 сторони погодили строк його дії до 28.01.2022р., тому, починаючи із зазначеної дати, кредитодавець не мав права нараховувати проценти за користування кредитом. При цьому, позивачем не надано будь-яких доказів, що позичальником було пролонговано строк кредитування. Отже, суд вважає обгрунтованими вимоги в частині стягнення процентів за період з 29.12.2021р. по 28.01.2022р.. Нарахування відсотків за період з 29.01.2022р. по 04.03.2022р. в розмірі 7\~800,00 грн. суперечить вимогам законодавства та умовам договору. Тому, суд дійшов висновку, що проценти за користування кредитом за період з 29.12.2021р. по 28.01.2022р. в розмірі 2\~250,00 грн. є обгрунтованими та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд встановив, що 29 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладений Договір про споживчий кредит № 4400705 в електронній формі шляхом надсилання позикодавцем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач не виконав умови кредитного договору, не повернув кредит та не сплатив відсотки за користування кредитом. У договорі сторони погодили всі його істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування, розмір і тип процентної ставки. Відповідач не подав докази, які б підтвердили виконання ним умов договору кредиту. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором споживчого кредиту № 4400705 від 29 грудня 2021 року у розмірі 8 250 грн.. Щодо вирішення вимоги про стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 600,00 грн, яка визначена умовами кредитного договору, і є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику, суд посилається на таке. Умовами кредитного договору передбачено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту 10% від суми кредиту та дорівнює 600,00 грн. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту одноразово. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Як встановлено ч. 5\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст.1054ЦК України\~є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09.12.2019 в справі № 524/5152/15. За таких обставин, умови кредитного договору щодо встановлення плати за послуги з надання кредиту і відповідно сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 600,00 грн. є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави визнати [PERSON] боржником за цим платежем, що свідчить про безпідставність заявлених в цій частині вимог, які не підлягають задоволенню. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс» та стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 4400705 від 29.12.2021р. в розмірі 8 250 грн, з яких: 6 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 2 2\~250,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Відповідно до ч.\~6 ст.\~81, ч.\~1 ст.\~89\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1\~статті 133 ЦПК України\~передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2\~статті 137 ЦПК України\~визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» правничу допомогу у вказаній справі надавало Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс», що підтверджується договором про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02 липня 2024 року (а.с. 41-42). 01 лютого 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» було підписано Заявку на надання юридичної допомоги № 542, в якому вони погодили надання правових (юридичних) послуг Адвокатським об`єднанням Товариству по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] (а.с. 44) Згідно ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 28 лютого 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» було підписано витяг з Акту № 5 про надання юридичної допомоги, в якому вони погодили надання наступних правових послуг: надання усної консультації з вивченням документів (час на надання послуги 2 години)\~3000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу (час на надання послуги 2 години)\~6000,00 грн.. (а.с. 45) Суд вважає встановленим, що позивач дійсно отримав правову допомогу від Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс», а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню у розмірі 4\~459,46 грн. - пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, зокрема: 1500,36 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial