Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

05 червня 2025 року позивач\~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги\~обґрунтовує тим,\~що він\~ є\~особою з\~інвалідністю внаслідок\~війни III\~групи.\~20\~грудня 2024\~року для\~поїздки на\~консультацію в\~медичну установу\~м.\~Київ \~звернувся до\~каси «Луцьк\~Експрес»,\~ що\~знаходиться за\~адресою:\~м.\~Луцьк,\~проспект Соборності\~14-А\~та \~пред?явив відповідне\~посвідчення для\~того,\~щоб скористатися\~правом безплатного\~проїзду з\~Луцька в\~Київ 27.12.2024\~року та\~в зворотному\~напрямку 28.12.2024,\~як особі\~з інвалідністю\~внаслідок війни\~III\~групи.\~ Однак,\~перевізник фізична\~особа-підприємець\~ [PERSON] відмовив\~йому у\~пільговому перевезенні.\~Відмова була\~мотивована тим,\~що відповідач\~здійснює лише\~нерегулярні пасажирські\~перевезення.Перебуваючи у безвихідному положенні, позивач був змушений в тій же касі придбати квиток на рейс Луцьк - Київ на 27.12.2024 року, заплативши за придбаний квиток в касі повну вартість, а саме 600 грн. Позивач зазначає, що така відмова у пільговому перевезенні суперечить\~ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також спричинила йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок протиправної поведінки щодо нього. Просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 600 гривень (вартість оплаченого квитка) , та моральну шкоду в розмірі 100\~000 гривень. Ухвалою від 06 червня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 27 червня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Вказує, що не здійснює перевезення на автобусах загального користування, а тому на нього не розповсюджується обов`язок пільгового перевезення пасажирів визначеного ст. 37 Закону України « Про автомобільний транспорт». Крім того, позивач до нього не звертався з проханням пільгового проїзду. Просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив справу розглядати за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується відповідним посвідченням серія [NUMBER] , виданим 04 лютого 2019 року. Відповідно до\~статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт»\~документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду\~\~- посвідчення особи встановленого зразка). Відповідно до частин першої та другої\~статті 32 Закону України «Про автомобільний транспорт»\~відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором. Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов`язаних з відправленням і прибуттям пасажирів. Згідно з частинами другою та шостою\~статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт»\~однією з обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, є продаж квитків. Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції. Згідно зі\~статтею 41 Закону України «Про автомобільний транспорт»\~пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Відповідно до\~статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт»\~договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Пунктом 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176\~(далі - Правила) визначено, що продаж квитків здійснюється власником автостанції, автомобільним перевізником, водієм чи іншим суб`єктом господарювання, уповноваженим на це автомобільним перевізником чи власником автостанції. Пунктом 130 Правил визначено, що особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. Відповідно до п. 1 ч.7 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни\~та прирівняним\~до них\~особам (стаття\~7)\~надаються такі\~пільги на безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання, за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Є встановленим, що позивач, як особа з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, на підставі пункту 7 частини першої\~статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~має право на безоплатний проїзд, зокрема, автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Згідно з нормами\~ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідно яких, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Так, судом встановлено, що маючи намір здійснити поїздку з міста Луцьк до міста Києва та скористатися правом пільгового проїзду позивач [PERSON] звернувся до каси «Луцьк Експрес», яка здійснює продаж квитків на перезення пасажирів на маршрут Луцьк-Київ 27.12.2024 ( перевізник ФОП [PERSON] ), пред`явивши касиру автостанції відповідне посвідчення, однак отримав відмову у продажі пільгового квитка на проїзд. У зв`язку з цим позивач не зміг скористатися своїм правом на безоплатний проїзд у пасажирському транспорті, передбаченим пунктом 7 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», він був змушений придбати квиток на проїзд за повну ціну. Так, до матеріалів позову долучено копія квитка від 20.12.2024 на рейс Луцьк- Київ перевізник [PERSON] , придбаного в касі ФОП [PERSON] вартістю 600 гривень. З приводу відмови у пільговому перевезенні та порушення його прав позивач звернувся до Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області а також до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області. Відповідно до довідки про результати розгляду заяви [PERSON] зареєстрованої в Луцькому РУП 20.12.2024 за № 50881 встановлено в ході розгляду матеріалів ту обставину, що [PERSON] було відмовлено у безоплатному перевезенні, оскільки перевізник не відноситься до державного перевезення. Таким чином, встановлено, позивач не зміг скористатися наданим йому законодавством правом у пільговому безкоштовному проїзді за автобусним маршрутом, унаслідок чого він був змушений купувати проїзний квиток за власні кошти. Разом з тим, відповідачу як автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовляти у пільговому перевезенні, крім випадків, передбачених законом (стаття 37 Закону України «Про автомобільний транспорт»). Отже в даному випадку відмова у здійсненні пільгового перевезення позивача, який має відповідне право, яке встановлене законом, є неправомірною та порушенням прав останнього. Таким чином, суд вважає доведеним факт, що в порушення норм закону відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] як перевізник маршрутом Луцьк-Київ протиправно відмовив позивачу у пільговому проїзді в автомобільному транспорті загального користування. А тому, з відповідача слід стягнути в користь позивача вартість квитка в сумі 600 гривень у відшкодування матеріальної шкоди. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно зі\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до \~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пунктах 2, 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4\~Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди\~роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України\~Про захист прав споживачів\~чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.. Відповідно до ст. 30 Закону України\~Про автомобільний транспорт\~автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов`язаний забезпечувати дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт. Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~про захист\~свого порушеного\~права на\~пільговий проїзд,\~як особа\~з інвалідністю\~ІІ групи\~внаслідок війни,\~яке йому\~надане Законом\~України«Про\~статус ветеранів\~війни,\~гарантії їх\~соціального захисту» та у зв`язку з протиправними діями відповідача, які полягали у відмові позивачу в пільговому проїзді та безпідставній оплаті проїзду у розмірі 600 гривень, тобто порушенні наданих позивачу державою пільг, позивач дійсно зазнав моральних страждань. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути в користь позивача з відповідача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1000 гривень. Такий розмір моральної шкоди на переконання суду відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Що стосується заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву про те, що ФОП [PERSON] не здійснює перевезень пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, то суд такі до уваги не приймає, оскільки дана обставина спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідач також слід стягнути в дохід держави 1211, 20 гривень судового збору.

Outcome: partial