Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

\~КП «Теплоенерго» звернулося до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідач є споживачем послуг з опалення житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , договір про надання житлово-комунальних послуг з опалення не укладався. Споживач має особовий рахунок № [NUMBER] , та повинен був сплачувати за надані послуги теплопостачання щомісяця, втім, відповідач не виконував згаданого обов`язку; за період 01.11.2021 р. по 01.10.2023 р. розмір заборгованості складає 11\~899,45 грн. Даний борг було реструктуризовано шляхлм укладання зі споживачем [PERSON] договору про реструктуризацію заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання №117/2023/Ц.О.А.від 05.10.2023 р. строком на 12 місяців, та п. 3 цього договору передбачено, що в разі порушення споживачем умов даного договору позивач має право на стягнення заборгованості в судовому порядку. За підрахунком позивача сума заборгованості складає 17\~754,16 грн., яка складається з наступного: сума боргу на момент укладання договору про реструктуризацію заборгованості - 11\~899,45 грн.; сума боргу станом на 01.01.2025 р. 16\~858,65 грн.; інфляційне збільшення суми боргу 736,16 грн.; 3% річних від суми боргу 159,35 грн. тощо. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, встановлено, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для задоволення потреб опалення та гарячого водопостачання населення та інших груп споживачів. КП «Теплоенерго» ДМР надає послуги з централізованого опалення, зокрема за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання відповідача зареєстровано за вказаною адресою, відповідач н є уповноваженим власником, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Договір між позивачем та відповідачем про надання послуг теплопостачання не укладався. Споживач має особовий рахунок № [NUMBER] ; за період 01.11.2021 р. по 01.10.2023 р. розмір заборгованості складає 11\~899,45 грн. Даний борг було реструктуризовано шляхлм укладання зі споживачем [PERSON] договору про реструктуризацію заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання №117/2023/Ц.О.А.від 05.10.2023 р. строком на 12 місяців з графіком платежів: 7673,30 грн. у жовтні 2023 р., у листопаді 2023 р. 352,17 грн., у грудні 2023 р. 352,18 грн., далі по 352,18 грн. щомісячно, починаючи з січня 2024 р. по вересень 2024 . включно. Відповідач умови договору порушив. За підрахунком позивача сума заборгованості складає 17\~754,16 грн., яка складається з наступного: сума боргу на момент укладання договору про реструктуризацію заборгованості - 11\~899,45 грн.; сума боргу станом на 01.01.2025 р. 16\~858,65 грн.; інфляційне збільшення суми боргу 736,16 грн.; 3% річних від суми боргу 159,35 грн. тощо. Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивача на оплату житлово-комунальних послуг споживачем, який фактично ними користувався. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.12,\~13 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для задоволення потреб опалення та гарячого водопостачання населення та інших груп споживачів. КП «Теплоенерго» ДМР надає послуги з централізованого опалення, в тому числі за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання відповідача зареєстровано за вказаною адресою, він є уповноваженим власником (а.с. 6). Договір між позивачем та відповідачем про надання послуг теплопостачання не укладався. Споживач має особовий рахунок № [NUMBER] і за період 01.11.2021 р. по 01.10.2023 р. розмір заборгованості складає 11\~899,45 грн. 05.10.2023 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір №117/2023р./Ц.О.А. про реструктуризацію заборгованості за послуги постачання теплової енергії з графіком платежів: 7673,30 грн. у жовтні 2023 р., у листопаді 2023 р. 352,17 грн., у грудні 2023 р. 352,18 грн., далі по 352,18 грн. щомісячно, починаючи з січня 2024 р. по вересень 2024 . включно. Відповідач порушив умови договору. Відповідно до п.4.2 цього договору у разі несвоєчасного або не у повному обсязі внесення протягом трьох місяців громадянином платежів з погашення розстроченої заборгованості, дія цього договору припиняється з першого числа місяця, наступного за розрахунковим. Отже, суд дійшов висновку, що договір №117/2023р./Ц.О.А. про реструктуризацію заборгованості за послуги постачання теплової енергії припинив свою дію, а тому заборгованість слід стягнути з відповідача не на договірних підставах, а на підставі норм чинного законодавства, яке регламентує строки оплати за житлово-комунальні послуги. Договір про реструктуризацію, який змінював строки оплати за послугу теплопостачання, припинився вказівкою на подію порушення відповідачем умов реструктуризації боргу, несплата розстрочених платежів протягом трьох місяців. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~встановлено, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація; з послуг з постачання гарячої води суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП «Теплоенерго» ДМР здійснює економічну діяльність, зокрема, з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, а також неспеціалізовану оптову торгівлю, вантажний автомобільний транспорт, технічні випробування та дослідження та будівництво житлових і нежитлових будівель. Тобто, створено з метою задоволення потреб населення та інших споживачів, незалежно від форм власності, в послугах централізованого постачання теплової енергії та гарячої води, а також обслуговування всіх інженерних мереж, споруд, вузлів тепломереж. Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 р. «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання послуг централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється і на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору. Пунктом 8 Правил встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляються на основі типового договору про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до ч. 2 ст. 7, ст. 12\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначений обов`язок саме споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послу підготовлений виконавцем на основі типового договору. Обов`язком виконавця згідно норм даного Закону є підготовка для укладання договору про надання відповідних послуг. Згідно ч. 5\~ст.\~13\~Закону України\~ «Про\~житлово-комунальні\~послуги» відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживача обов`язку щодо оплати наданих йому послуг централізованого опалення, постачання гарячої води (підігріву питної води). Отже, виходячи з вищенаведеного, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц. Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 712/8916/17 (14-448цс19) від 07 липня 2020 року висловлена правова позиція, відповідно до якої факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Відповідно до\~ст.\~509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до п. 5 ч. 3\~ст.\~20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» та ст.13\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п.35 Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типові договори про надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року, розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором. Відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , який введено в дію 01 травня 2019 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року № 6-2951цс15. Згідно\~ст.\~526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогокодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.\~67,68 ЖК України\~плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. На підставі\~ст.\~19 Закону України «Про теплопостачання»\~споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Частиною першою\~ст.\~598\~ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно\~ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1\~ст.\~612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 2\~ст.\~615 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень\~ст. 625 ЦК України\~зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст.\~76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно\~ст.\~77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст.79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6\~ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аргументи відповідача про сплив позовної давності судом не приймаються, оскільки відповідно до частини 1 статті\~257, пункту 1 частини 2 статті\~258 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В той же час,\~Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"\~(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Законом України від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"\~ доповнено\~розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Карантин, який установлений згідно\~постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" № 211\~з 12.03.2020 та продовжений згідно з Постановою від 25.04.2023 № 383 на всій території України тривав до 30.06.2023 р. Позов був пред`явлений позивачем 20.01.2025 р.,відтак, позивачем строк позовної давності не пропущений. Отже, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідача, тому позов підлягає задоволенню повністю: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 17\~754,16 грн., яка складається з наступного: сума боргу на момент укладання договору про реструктуризацію заборгованості - 11\~899,45 грн.; сума боргу станом на 01.01.2025 р. 16\~858,65 грн.; інфляційне збільшення суми боргу 736,16 грн.; 3% річних від суми боргу 159,35 грн. тощо. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до\~ст.\~141 ЦПК України\~судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору (3028,00 грн.).

Outcome: approved