Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

01.05.2023 року Приватне підприємство «Карсад 1» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів за надання послуг зберігання автотранспорту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач використовує земельну ділянку в м. Полтаві за адресою: вул. Київське Шосе, 60-А для розміщення автостоянки та надає послуги щодо зберігання транспортних засобів. Наприкінці 2018 року невстановлена особа залишила на автостоянці вантажний автомобіль ГАЗ 2705, 2008 р.в., фіолетового кольору, д.н.з. [NUMBER] на одну добу, сплативши 25 грн. Автомобіль перебував на території автостоянки близько трьох років (до січня 2022 року), внаслідок чого утворилась заборгованість за зберігання у сумі 38 400,00 грн. Позивач просив стягнути з відповідача 38 400,00 грн. основного боргу, 8 352,96 грн. інфляційних втрат та 3 553,84 грн. 3% річних. Ухвалою суду від 02.05.2023 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду\~від 21.07.2023\~року накладено арешт на майно, яке належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), а саме на вантажний автомобіль ГАЗ 2705, 2004 року випуску, колір фіолетовий, д.н.з. [NUMBER] , із забороною відчужувати вказаний автомобіль до вирішення спору по суті та набрання судовим рішенням законної сили. 07.02.2024 року представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач належним чином не обґрунтував та не підтвердив належними доказами передачу йому земельної ділянки чи комунальної стоянки, права використовувати ці об`єкти і брати кошти за це з третіх осіб. Відсутні докази введення в експлуатацію комунальної стоянки. Розрахунок заборгованості має відлік з 2018 року, тоді як Договір №24 про співробітництво датований 21.04.2021 року, тобто не поширюється на правовідносини з 2018 року. Порушено строки позовної давності. Розділ 2.4 Договору №24 не містить права у позивача на стягнення коштів з третіх осіб за зберігання автотранспорту. Позивачем порушено ст. 11 ЦК України щодо підстав виникнення обов`язку у відповідача. Не доведено укладення договору зберігання у письмовій формі. Відповідно до ст. 977 ЦК України прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном. Запис у журналі не є достатнім доказом укладення договору зберігання автотранспортних засобів. Відсутні правові підстави для нарахування фінансових санкцій, оскільки сторони не обумовили строк виконання зобов`язань. 24.04.2024 року представник позивача направила відповідь на відзив зазначила, що позивач належним чином використовує земельні ділянки під автостоянки на підставі договорів про співробітництво з КП «Полтава-сервіс». Між сторонами було укладено усний договір тимчасового зберігання, оскільки відповідач залишив автомобіль на добу та сплатив за першу добу. Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснено відповідно до ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, підтримав доводи відзиву на позовну заяву. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яку передала їй друга сторона (поклажодавець), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Частиною 1 ст. 937 ЦК України встановлено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі вчиняються правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 977 ЦК України зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на підставі публічного договору. За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном). Пунктом 13 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених Постановою КМУ від 22.01.1996 № 115, передбачено, що дозвіл на тимчасове зберігання транспортного засобу видається черговим приймальником, а на довготермінове - уповноваженою посадовою особою автостоянки. Згідно з п. 16 Правил на всіх автостоянках плата за тимчасове зберігання транспортного засобу справляється за передбачуваний термін зберігання, а за довготермінове - на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.02.2023 у справі № 444/3133/19, згідно з якою позивач повинен довести факт укладення договору зберігання транспортного засобу, а обставина, що автомобіль перебував на «автостоянці», не свідчить про наявність договірних правовідносин між його власником і позивачем. Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору зберігання транспортного засобу у письмовій формі між позивачем та відповідачем відповідно до вимог ч. 1 ст. 937, ст. 977 ЦК України. Також не надано доказів видачі відповідачу квитанції, номера або жетона, що посвідчує прийняття транспортного засобу на зберігання, як того вимагає ст. 977 ЦК України. Надані позивачем журнали обліку транспортних засобів не можуть підтверджувати факт укладення договору зберігання автотранспортних засобів, оскільки відповідно до спеціальних норм (ст. 977 ЦК України) прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном), а не записом у журналі. Позивачем не доведено належним чином право здійснювати діяльність зі зберігання транспортних засобів на земельній ділянці за адресою: м. Полтава, вул. Київське Шосе, 60-А на момент виникнення спірних правовідносин (кінець 2018 року). Договір № 24 про співробітництво датований 21.04.2021 року, тобто не може поширюватися на правовідносини, які виникли у 2018 році. Крім того, не надано доказів формування та реєстрації земельної ділянки у встановленому законом порядку, введення в експлуатацію комунальної стоянки, наявності дозвільних документів на здійснення діяльності зі зберігання транспортних засобів станом на 2018-2019 роки. ПП «Карсад 1» не доведено факт волевиявлення відповідача на укладення договору зберігання саме з позивачем як суб`єктом підприємницької діяльності. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль було залишено невстановленою особою, а не відповідачем особисто. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак застосування положень ст. 625 ЦК України можливе лише за наявності належним чином оформленого грошового зобов`язання боржника перед кредитором. Оскільки позивачем не доведено факт укладення договору зберігання між позивачем та відповідачем у встановленому законом порядку, не доведено виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних також не підлягають задоволенню. Крім того, суд зауважує, що згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач стверджує, що заборгованість виникла з кінця 2018 року, однак позов подано лише 01.05.2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності щодо значної частини заявленої заборгованості. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, якщо позовну давність пропущено, то суд відмовляє у задоволенні вимог. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не доведено факт укладення договору зберігання у встановленому законом порядку, не доведено виникнення у відповідача обов`язку сплачувати позивачу кошти за зберігання транспортного засобу, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Представником відповідача заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Надано докази понесення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. Враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на підготовку відзиву на позовну заяву, участь у судових засіданнях,

Outcome: approved