Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

3 квітня 2025 року, представниця Авангардівської селищної\~ради Одеського\~району Одеської\~області звернулася до суду з вказаним позовом в інтересах малолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в якому, посилаючись на злісне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків по вихованню, утриманню і піклуванню щодо своїх малолітніх дітей, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей та висновок Органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради № 01-214 від 25.03.2025 р. про доцільність відібрання малолітніх дітей у відповідачки без позбавлення батьківських прав, просила суд, відібрати вказаних малолітніх дітей у їхньої матері (відповідачки) без позбавлення її батьківських прав зі стягненням з неї на користь опікуна чи закладу, в якому будуть виховуватися діти аліменти на їхнє утримання, щомісячно у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представниці позивачів підтримали позов та просили суд його задовольнити, з посиланням на письмові докази у справі, беручи до уваги, що відношення відповідачки д своїх малолітніх дітей суттєво не змінилось після подачі позову та остання не виявляє стійкого бажання утримувати та виховувати своїх дітей, що було відображено у висновку Органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради № 01-214 від 25.03.2025 р. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з посиланням на бажання проживати разом та виховувати своїх дітей від різних шлюбів, вказуючи про зміну свого ставлення до дітей, які на даний час влаштовані проживати у сім?ї своїх бабусь, зазначаючи про своє постійне працевлаштування на посаді продавця-консультанта з 04.04.2025 р. у ТОВ «Вигідна покупка» та позитивну характеристику з місця роботи, що дозволяє утримувати дітей. Представниця 3-ої\~особи без\~самостійних вимог\~на предмет\~спору :\~Служби у\~справах дітей\~Авангардівської селищної\~ради Одеського\~району Одеської\~області повністю\~підтримала позов,\~проти задоволення\~якого не\~заперечувала з\~підстав,\~викладених у\~позові.\~ Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею - є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дітей не пов`язується з протиправною поведінкою. Наприклад, у сім`ї, де діди перебувають, створилися умови, небезпечні для їх фізичного чи духовного розвитку, батьки душевно хворі, недоумкуваті, хворіють на відкриті форми туберкульозу та інші інфекційні захворювання. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) - або з інших не залежних від неї причин. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім?ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов?язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов?язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов?язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров?я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам?ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови : по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз?єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України, а інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров?я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов?язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частина друга статті 170 СК передбачає оперативне втручання щодо відібрання дитини суду, прокуратури, органів опіки та піклування, коли невжиття цих заходів може призвести до непередбачених наслідків. Це можливо при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини. У тому\~випадку,\~якщо орган\~опіки та піклування постановив рішення про негайне відібрання дитини і направив її до дитячого закладу, закладу охорони здоров`я чи передав батькові або іншому родичу, цей орган повинен негайно повідомити про прийняте рішення прокурора і в семиденний строк після постановлення рішення звернутися з позовом до суду про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав. Таке ж право має і прокурор (негайне відібрання дитини і звернення в семиденний cтрок у сім днів до суду про позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав). Він з цього приводу постановляє не рішення, а постанову. Підставами для відібрання дитини від батька, матері можуть бути ті ж обставини, що і для позбавлення батьківських прав є : а) ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; б) жорстоке поводження з дитиною; в) батьки (батько) є хронічними алкоголіками або наркоманами; г) вдавання до будь-яких видів експлуатації дитини, примушування її до жебракування та бродяжництва; д) інші випадки, якщо залишення дитини в них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У всіх цих випадках підставами для відібрання дітей без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки, незалежно від суб`єктивних причин такого положення. Вини батьків. При чому, застосування першої, другої санкції залежить від ступеню вини батьків. Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. \~Відповідно до\~статті 182\~СК України,\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує: 1)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; 2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; 3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; 3-1)\~наявність на\~праві власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів - має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину - не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину - становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із приписами ст. 184 СК України якщо платник має нерегулярний, мінливий дохід, частку доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд встановив, що на території Авангардівської селищної територіальної громади Одеського району Одеської області проживають малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] які виховувалися у родині матері (відповідачки) [PERSON] , яка зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , але фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] є відповідачка та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Іванівському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області 05.08.2014 року, а/з № 231 (а.с. 17). Батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є відповідачка та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 08.08.2018 року, а/з №\~3614 (а.с. 18). При чому,\~батьки малолітнього [PERSON] , [INFO] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 12.11.2019 року, а/з № 1902, на даний час шлюб між ними не розірвано, що підтвердила в судовому засіданні відпвідачка. Батько [PERSON] , [INFO] [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і проживає окремо від своєї доньки, однак у зв`язку з проходженням військової служби в ЗСУ можливість особистих зустрічей тимчасово обмежена. Наразі спілкування здійснюється в доступний спосіб, зокрема за допомогою телефонного або відеозв`язку, відповідно до найкращих інтересів дитини, щ також підтвердила відповідачка. [PERSON] звертався до суду з позовною заявою про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] з ним, але згодом заявив клопотання про закриття провадження по справі, через відсутність предмета спору. До червня 2024 року [PERSON] проживала у родині батька на підставі усної домовленості між батьками. Батько [PERSON] , [INFO] [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проживає окремо від дитини, однак у зв`язку з проходженням військової служби в Збройних Силах України можливість особистих зустрічей тимчасово обмежена. Наразі спілкування здійснюється в доступний спосіб, зокрема за допомогою телефонного або відеозв`язку, відповідно до найкращих інтересів дитини. У зв`язку із надходженням повідомлення закладу загальної середньої освіти «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради щодо дітей відповідачки, які перебувають у складних життєвих обставинах, у зв`язку із наявністю загрози життю або здоров`ю дітей, працівниками Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради спільно з інспекторами сектору ювенальної превенції ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області та фахівцем із соціальної роботи КУ «Центр надання соціальних послуг» Авангардівської селищної ради 19.03.2025 р. проведено оцінку рівня безпеки дітей, за результатами якої визначено, що подальше перебування дітей у родині відповідачки дуже небезпечно, так як умови проживання дітей незадовільні, у квартирі відсутнє електропостачання, кімната в антисанітарному стані, а також відчутний стійкий запах алкоголю. Для дітей у квартирі проживання відповідачки відсутні належні умови для сну, зокрема немає окремих спальних місць, придатних для відпочинку та забезпечення їх базових потреб обох дітей, відсутні продукти харчування, необхідні для забезпечення життєдіяльності, а наявна їжа перебуває у зіпсованому стані та непридатна для вживання, що підтвердили в судовому засіданні представниці позивачів та 3-ої особи. На час відвідування родини, 19.03.2025 р. у квартирі відповідачки панував безлад, відчувався неприємний запах алкоголю, а [PERSON] , [INFO] повідомив комісії, що снідав лише чаєм. Під час перевірки, відповідачка [PERSON] повідомила, що вона мешкає в квартирі за адресою: [ADDRESS] протягом останніх 2-х років. Житлове приміщення належить на праві власності [PERSON] , яка є рідною сестрою співмешканця відповідачки [PERSON] і за цей час на неї та її дітей сусіди не скаржилися, та показала, що протягом останніх трьох діб (з 16.03.2025 р.) разом зі своїм співмешканцем [PERSON] та спільною знайомою [PERSON] вживали алкогольні напої у великій кількості, а тому, станом на 19.03.2025 р. через погане самопочуття вона не може приготувати їжу та навести лад у вказаному житловому приміщенні. Відсутність електропостачання у квартирі, відповідачка пояснила тим, що наявна заборгованість за спожиті комунальні послуги понад 16000 грн. та повідомила членам комісії, що для заряджання гаджетів є акумулятор, однак на момент візиту перевірити можливість використання приладу було неможливим у зв`язку з його відсутністю у житловому приміщенні (а.с. 35). До того ж, відповідачка не змогла пояснити працівникам Служби у справах дітей чим вона планувала годувати своїх малолітніх сина та доньку, надавши на огляд членам комісії лише хліб з пліснявою та зіпсовану консервацію, а відсутність готової до вживання їжі для малолітніх дітей, продуктів харчування, вона пояснила тим, що у неї погане самопочуття через надмірне вживання алкогольних напоїв (а.с. 21-32). В судовому засіданні відповідачка не змога заперечити вказаних фактів, пояснивши суду, що на сьогодні, вищевказані обставини нею нібито усунуті та вона готова до повернення дітей. З метою вжиття заходів щодо соціального захисту малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та беручи до уваги безпосередню загрозу для життя та здоров`я дітей, виконком Авангардівської селищної ради ухвалив рішення від 19.03.2025 р. № 107 «Про негайне відібрання малолітніх [PERSON] , 2014 р.н., та [PERSON] , 2018\~р.н., від матері [PERSON] » відповідно до частини другої статті\~170 СК України (а.с. 12). Відповідно до підпункту 3 пункту 5, пункту 15 Порядку забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі дітей, які постраждали від жорстокого поводження, затвердженого постановою КМУ від 01.06.2020 р. № 585 «Про забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах», малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , взяті на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, згідно з наказами Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради від 20\~березня 2025 року № 46 та № 47 у зв`язку із наявністю загрози життю або здоров`ю дітей, пов`язаної з залишенням дітей під наглядом осіб з наявними ознаками алкогольного сп`яніння у матері (відповідачки) (а.с. 19,20,36-43). Відповідно до пункту 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов?язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008\~р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов?язаної із захистом прав дитини» - 19.03.2025 р., малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , влаштовані до КНП Овідіопольської селищної ради «Овідіопольська лікарня» для проведення медичного обстеження та у разі необхідності відповідного лікування (а.с. 33-34). За результатами медичних обстежень дітей, у малолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , виявлено «міопію», а у [PERSON] , [INFO] «астигматизм». Згідно з висновками про стан здоров`я дитини, складеними 21.03.2025 р. КНП Овідіопольської селищної ради «Овідіопольська лікарня» малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , соматично здорові. Малолітній [PERSON] , [INFO] , досягнув шестирічного віку, проте відповідачка, як матір дитини - не звернулась до навчального закладу для зарахування сина на навчання у 2024-2025 навчальному році, оскільки на її думку Денис погано розмовляє та ще маленький і тому до першого класу він буде зарахований наступного навчального року. Відповідно до частини третьої статті 150 СК України - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У статті 5 Закону України «Про освіту» зазначено, що освіта є державним пріоритетом, що забезпечує інноваційний, соціально-економічний і культурний розвиток суспільства. Відповідно до статті 19 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на освіту. Згідно із частиною\~шостою статті\~12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Вищезазначене свідчить про те, що відповідачка грубо порушує вимоги законодавства України, оскільки не створює умов для повноцінного розвитку її малолітнього сина, не сприяє здобуттю освіти [PERSON] , [INFO] , який досяг шестирічного віку. Діти повідомили, що не бажають проживати з матір`ю, оскільки вона та її співмешканець вчиняють щодо них фізичне насильство, що було відображено у протоколах бесід з дітьми від 19.03.2025 р. (а.с. 36-43). При чому, [PERSON] повідомила працівникам Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради про події влітку 2024 року, зокрема про факт вчинення статевого акту дорослими особами, які перебували у стані алкогольного сп`яніння, а саме [PERSON] із знайомою родини [PERSON] , у їх присутності. Після того, як матір усвідомила, що відбувалось, то вона взяла ножа та почала погрожувати фізичною розправою [PERSON] . Дану конфліктну ситуацію врегулював [PERSON] , забравши ножа з рук [PERSON] . По даному факту відповідачка пояснила, що вона не пам`ятає точної дати цієї події. Того дня її співмешканець [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, помилково прийняв [PERSON] за [PERSON] , внаслідок чого між ними відбувся статевий акт, а вона хотіла нанести ножових поранень та завдати шкоди [PERSON] через почуття ревнощі, викликані зрадою [PERSON] зі [PERSON] у присутності її та малолітніх дітей. Наступного дня вона разом з дітьми поїхала до свого брата до м.\~Ананьїв. Ця обставина може свідчити про порушення норм законодавства щодо захисту прав дитини, зокрема щодо морального, психологічного та сексуального виховання. На думку суду, недбале ставлення відповідачки до створення належних умов для виховання та розвитку малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , створює загрозу для їх здоров`я або життя. На час візиту спеціалістів Служби справах дітей Авангардівської селищної ради встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом осіб у стані алкогольного сп`яніння в умовах відсутності продуктів харчування та готової їжі, а малолітня [PERSON] , [INFO] , напередодні відмовилася залишатися вдома вночі після подій, свідком яких вона була і які стали причиною звернення відповідачки до поліції. Зазначені факти\~дають суду\~підстави вважати,\~що проживання\~дітей з\~матір`ю (відповідачкою)\~суперечить їх\~найкращим інтересам\~та може\~призвести до\~негативних наслідків\~для здоров`я малолітніх, адже остання, безвідповідально ставиться до збереження стану здоров`я дітей, не дотримується вимог чинного законодавства України, що може призвести до погіршення стану здоров`я малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно наказів Служби у справах дітей Авнагардівської селищної ради №№ 48,49 від 24.03.2025 р. «Про тимчасове влаштування дітей, які залишились без батьківського піклування» та наказів №№ 95,96 від 23.06.2025 р. «Про продовження тимчасового влаштування дітей, які залишились без батьківського піклування» малолітню [PERSON] , [INFO] влаштовано у родину її бабусі [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , а малолітній [PERSON] , [INFO] влаштований у родину бабусі [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , де вони проживають до цього часу та згідно протоколів бесід з відповідачкою, акту обстеження житлово-побутових умов та анкет опитування обох бабусь, в сім?ях яких проживають малолітні діти, відповідачка недбало ставиться до своїх дітей, які бажають проживати у своїх бабусь (а.с. 62-65,71-78). Наслідком вищевказаних подій став висновок Органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради № 01-214 від 25.03.2025 р. про доцільність відібрання малолітніх дітей у відповідачки без позбавлення батьківських прав (а.с. 13-15). Неодноразово питання утримання та виховання дітей в родині обговорювалося з відповідачкою представниками вказаної вище комісії, але результатів це ніяких не дало, діти так і не отримують належного виховання та навчання. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Підставами для відібрання дитини від батька, матері можуть бути ті ж обставини, що і для позбавлення батьківських прав: Це: а) ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; б) жорстоке поводження з дитиною; в) батьки (батько) є хронічними алкоголіками або наркоманами; г) вдавання до будь-яких видів експлуатації дитини, примушування її до жебракування та бродяжництва; д) інші випадки, якщо залишення дитини в них є небезпечним для її життя , здоров`я і морального виховання. У всіх цих випадках підставами для відібрання дітей без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки, незалежно від суб`єктивних причин такого положення. Вини батьків. Застосування першої, другої санкції залежить від ступеня вини батьків. Позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України) - завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дітей не пов`язується з протиправною поведінкою. Наприклад, у сім`ї, де діти перебувають, створилися умови, небезпечні для їх фізичного чи духовного розвитку, батьки душевно хворі, недоумкуваті, хворіють на відкриті форми туберкульозу та інші інфекційні захворювання. Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав не означає, що батьки і діти втрачають правовий зв`язок між собою. Батьки в цих випадках зберігають право представництва в інтересах дітей, давати згоду на всиновлення дитини іншою особою, спадкувати після смерті дитини, одержувати аліменти у зв`язку з непрацездатністю і потребуючим матеріальної допомоги тощо. Але з відібранням дітей батько, мати втрачають право на особисте безпосереднє виховання дітей і визначати їх місце проживання, бути опікуном, піклувальником, бо саме в цих правах вони обмежені. Частина друга статті 170 СК передбачає оперативне втручання щодо відібрання дитини суду, прокуратури, органів опіки та піклування, коли невжиття цих заходів може призвести до непередбачених наслідків. Це можливо при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини. У тому випадку, якщо орган опіки та піклування постановив рішення про негайне відібрання дитини і направив її до дитячого закладу, закладу охорони здоров`я чи передав батькові або іншому родичу, цей орган повинен негайно повідомити про прийняте рішення прокурора і в семиденний строк після постановлення рішення звернутися з позовом до суду про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав. Таке ж право має і прокурор (негайне відібрання дитини і звернення в семиденний cтрок у сім днів до суду про позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав). Він з цього приводу постановляє не рішення, а постанову. Суд вважає, що прийняття законодавцем такого закону, як оперативне втручання прокурора, органів опіки та піклування спонукало життя, часті трагічні смерті дітей з вини батьків. Оскільки судові розгляди цих справ можуть тягнутися тривалий час, а діти залишаються або наодинці без батьків, або залишені ними напризволяще, поступове голодування тощо, або з батьками, які постійно нетверезі, то таке втручання дає можливість зберегти дітей до подання позову про позбавлення батьківських прав або відібрання дітей і його розгляду. Отже, втручання прокурора, органів опіки та піклування є оперативним тимчасовим засобом захисту прав дитини і попередження нещасних випадків серед дітей. У тому випадку, якщо судом буде відмовлено в позові прокурору, органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав чи відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, то рішення органу опіки та піклування, постанова прокурора про негайне відібрання дитини втрачають чинність і дитина (діти) повинні бути повернуті цими особами батькам. Якщо ж буде задоволено позов прокурора, органів опіки та піклування щодо відібрання дитини, то це буде по суті не відібрання дитини, а визнання законності дій прокурора, органів опіки та піклування. З відібранням дитини у батьків не слід плутати з улаштуванням дітей, які залишися без нагляду не з вини батьків, з причин, які від них не залежать, у дитячі заклади. У житті бувають випадки, коли батьки довго хворіють або взагалі відсутні, у результаті цього не можуть здійснювати свої батьківські обов`язки. Влаштування дітей не супроводжується в цих випадках якимось, обмеженням батьківських прав. У цьому випадку дитячий заклад має повернути дитину батькам. Якщо ж дитина була відібрана за рішенням суду, то згодом вона може бути повернена батькам також за рішенням суду. При постановленні рішення про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, суд не встановлює певних строків цього обмеження прав батьків. Як і при поновленні батьківських прав, так і при відібранні дитини та її поверненні згодом батькам, необхідно довести їм, що відпали причин, які були перешкодою для неналежного виховання дитини, строком не обмежене. Одночасно з вимогою про відібрання дитини може бути заявлений позов про стягнення аліментів з батьків на утримання дитини. Суд може відібрати дитину і від інших осіб на підставі частини першої статті 170 СК на підставах, які передбачені пунктами 2-5 статті 164 СК. Стаття 170 СК України - не зазначає про те, в якому порядку повинні розглядатися справи про відібрання дітей. Слід визнати, що порядок розгляду названих справ повинен бути таким самим, як і порядок розгляду справ про позбавлення батьківських прав. Відібрання дітей - це серйозна міра впливу, яка, як правило, призводить до істотних обмежень батьківських прав. У зв`язку з цим такі справи повинні розглядатися в позовному порядку. Позов про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав може подати до суду один з батьків, орган опіки та піклування, прокурор, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад. На думку суду, така міра виховального характеру у виді відібрання обох малолітніх дітей у відповідача терміном на 1 рік без позбавлення його батьківських прав - буде сприяти суворому і більш ретельному та відповідальному батьківському ставленню відповідача до виховання та утримання його малолітніх дітей, яке на сьогодні у відповідача відсутнє, та враховуючи вищевикладені докази по справі, з негативного боку характеризують відповідача, як батька дітей, та показують його негативне ставлення до своїх прямих батьківських обов`язків щодо виховання, утримання та піклування щодо своїх малолітніх дітей. Однак, суд звертає особливу увагу на те, що у випадку, якщо на протязі 1 року відповідачка не змінить негативного ставлення до своїх малолітніх дітей, у позивачів будуть всі законні підстави звернутися до суду в інтересах дітей з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно зазначених малолітніх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість і документальну доведеність підстав даного позову, який підлягає задоволенню в частині тимчасового відібрання дітей у матері (відповідачки). В той же час, на думку суду, позовні вимоги щодо розміру аліментів у розмірі 1/4 частини доходів відповідачки на кожну дитину прямо суперечать приписам ч. 2 ст. 183 СК України, якою чітко визначено, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку, розмір аліментів на двох дітей сторін - охоплюється єдиною часткою, яка повинна становити 1/3 частину з усіх видів (доходу) відповідачки на двох дітей, а не на кожну дитину окремо, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з позовом до суду 03.04.2025 р. і до досягнення дітьми повноліття, у зв`язку з чим, вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial