Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 02.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 37; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 39497442, що була здійснена 02.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А.; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 39464188, що була здійснена 01.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. Позивач мотивує свої вимоги тим, що квартира між позивачем [PERSON] та КУП «Фінансова компанія «Житло-Інвест» 07.12.2011 року було укладено Договір № 000474/кв про участь у фонді фінансування будівництва з викупом житлового приміщення (квартири), які в подальшому було присвоєно адресу: [ADDRESS] , вартість квартири за угодою 745 140,58 грн. 08.12.2011 року [PERSON] на виконання умов Договору на користь КУП «Фінансова компанія «Житло-Інвест» було перераховано 425 140,58 грн. Для можливості доплати вартості квартири, 14.12.2011 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «Ощадбанк» було укладено іпотечний договір № 1148 на суму кредитування 320 000,00 грн. до 13.12.2031 року, та було здійснено запис про Державного реєстру іпотек, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Кредитні кошти позивачем були перераховані забудовнику 14.12.2011 року. 13.12.2012 року позивачем проведено доплату за збільшення проектної площі квартири в сумі 8 223,67 грн. Відповідно до Довідки про фінансування КУП «Фінансова компанія «Житло-Інвест» від 27.12.2012 року позивачем повністю сплачено кошти, зазначені в угоді та отримано право на реєстрацію права власності на спірну квартиру. -3.09.2013 року між КУП «Фінансова компанія «Житло-Інвест» та позивачем було підписано Акт № 372 прийому-передачі об`єкту фінансування (квартири). Однак 01.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. на підставі підробленого свідоцтва про право власності від 19.07.2012 року було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до Листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення м. Києва від 11.03.2019 року, начальником Департаменту свідоцтво про право власності від 19.07.2012 року на квартиру [ADDRESS] не підписувалось, Наказ Головного Управління житлового забезпечення від 11.07.2012 року М726-С/КІ не видавався. При цьому, поштова адреса будинку [ADDRESS] була присвоєна розпорядженням Дніпровської РДА в м. Києві лише 28.11.2012 року, тобто через п`ять з половиною місяців з дати видачі сказаного свідоцтва від 19.07.2012 року, а Акт готовності щодо будівлі було підписано лише 20.09.2012 року. Крім того, [PERSON] , діючи на підставі підробленого свідоцтва про право власності, 02.02.2018 року уклав із [PERSON] . Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 37. При цьому спірна квартира знаходилась під забороною відчуження на підставі Іпотечного договору. З огляду на вищевикладені протиправні дії відповідачів, позивач як інвестор, що в повному обсязі оплатив вартість спірної квартири, позбавлений можливості здійснення державної реєстрації права власності на про інвестовану ним квартиру, тому вимушений звернутись з даним позовом до суду. 12 вересня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної Аліни Анатоліївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, та постановлено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Відповідачі та їх уповноважені представники не скористались процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Як убачається з матеріалів справи, 07.12.2011 року між [PERSON] та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» було укладено Договір про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами якого довіритель дав згоду на участь у фонді фінансування будівництва, передає Фінансовій компанії в управління грошові кошти на умовах встановленої забудовником акції з метою отримання у власність об`єкта фінансування, а саме: квартири № 134, поверх 15, кількість кімнат 2, проектна площа 78,83 кв.м., житлова площа 36,40 кв.м. житлового будинку на ділянці № 3 проекту реконструкції та будови території мікрорайону, [ADDRESS] . (а.с. 40-50, 81) 14.12.2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит № 1148, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 320 000,00 грн., що дорівнює 42,95% вартості загальної проектної площі об`єкта інвестування, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути всю суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 18% річних в порядку та на умовах, визначених цим Договором. (а.с. 18-33, 50-57) 14.12.2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений Іпотечний договір № 2563, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобовязанняЮ що випливає з Договору про іпотечний кредит, передає в іпотеку Іпотекодержателю майнові права на об`єкт інвестування: двокімнатну квартиру № 134, поверх 15, проектна площа 78,83 кв.м., житлова площа 36,40 кв.м. житлового будинку на ділянці № 3 проекту реконструкції та будови території мікрорайону, [ADDRESS]. (а.с. 34-39) За даними Додаткової угоди № 2 від 13.12.2012 року про внесення змін до договору про участь у фонді фінансування будівництва від 07.12.2011 року загальна вартість квартири [ADDRESS] , становить 753 364,25 грн. (а.с. 58-65) 28.09.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві видано Сертифікат серії КВ № 16412175242, яким підтверджено готовність до експлуатації будинку [ADDRESS] . (ас. 68) Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 532 від 28.11.2012 року присвоєно новозбудованому об`єкту будинку [ADDRESS] адресу: [ADDRESS] . (а.с. 68) За даними Довідки № 000474 від 27.12.2012 року, складеної ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест», [PERSON] сплатив повну вартість квартири [ADDRESS] , що становить 753 364,25 грн. (а.с. 66) 03.09.2013 року КППБ «Житлоінвестбуд-УКБ» та [PERSON] підписано Акт прийому-передачі об`єкту інвестування (квартиру) № 372 , за яким [PERSON] передано об`єкт інвестування квартири [ADDRESS] , загальна площа 79,70 кв.м., житлова площа 36,40 кв.м. (а.с. 79, 80) 24.12.2013 року іпотекодержателем ПАТ «Державний ощадний банк України» надано дозвіл на реєстрацію права власності на об`єкт іпотеки на ім`я [PERSON] (а.с. 83) 01.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого Київською міською державною адміністрацією від 19.07.2012 року (наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 11.07.2012 року № 726-С/КІ), право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,7 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м. зареєстровано за [PERSON] . (а.с. 137, 139) 02.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. посвідчено договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , реєстровий номер № 37, за яким право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,7 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м. зареєстровано за [PERSON] . (а.с. 136, 140-143) Згідно Листа КП «Житло-Сервіс» від 08.02.2019 року № 110/908-262, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] не оформлювалось, наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 11.07.2012 року № 726-С/КІ не видавався. (а.с. 102) Згідно Листа КП «Фінансова компанія «Житло-інвест» № 019/112/905-5355, КУУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» не підписувались документи на відчуження квартири [ADDRESS] , не укладались та не підписувались документи за вказаною адресою у період з 01.01.2005 року по 05.02.2019 року з [PERSON] або [PERSON] , не приймались будь-які платежі стосовно вказаної квартири від [PERSON] або [PERSON] . [PERSON] або [PERSON] не значиться у списку інвесторів, як інвестор квартири № 134 за вказаною адресою. (а.с. 88) 11.02.2019 року до ЄРДР внесено відомості за заявою [PERSON] за ч. 4 ст. 190 КК України про те, що невстановлені особи із використанням підробних документів, шляхом шахрайства заволоділи житловою квартирою, що належить [PERSON] , розташованою за адресою: [ADDRESS] , а також вчиняють інші дії, спрямовані на заволодіння іншим нерухомим майном. (а.с. 129, 130) Згідно Листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 11.03.2019 року № 056/95-8535, у департаменті будівництва та житлового забезпечення відсутня інформація щодо того, чи видавався Київською міською державною адміністрацією документ на бланку [NUMBER] . Начальник Головного управління житлового забезпечення КМДА [PERSON] свідоцтво про право власності від 19.07.2012 року на квартиру [ADDRESS] не підписував. (а.с. 103) Згідно Довідки АТ «Державний ощадний банк України» № 100.40/0533-02/437 від 07.03.2019 року та Довідки АТ «Державний ощадний банк України» № 100.40/0533-02/436 від 07.03.2019 року, [PERSON] закрито Договір про іпотечний кредит № 1148 від 14.12.2011 року в сумі 320 000,00 грн. Заборгованість по даному кредиту відсутня; претензій з боку Банку немає; наявні підстави для припинення іпотеки на квартиру № 134, поверх 15, проектна площа 78,83 кв.м., житлова площа 36,40 кв.м. житлового будинку на ділянці № 3 проекту реконструкції та будови території мікрорайону, [ADDRESS] . (а.с. 104, 105) За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.03.2019 року на підставі рішення державного реєстратора від 12.03.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,7 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м. (а.с. 13) Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України). Згідно із частинами першою, четвертою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою, другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року, реєстраційний номер № 37, перебувала у власності територіальної громади до набуття права власності на неї позивачем [PERSON] , який зареєстрував право власності на квартиру згідно рішення державного реєстратора від 12.03.2019 року на підставі договору про інвестування від 14.12.2011 року, додаткових угод до нього. Встановивши, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] не оформлювалось, наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 11.07.2012 року № 726-С/КІ не видавався, тобто право власності у [PERSON] на спірну квартиру у встановленому законом порядку не виникло, суд дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу від 02.02.2018 року, реєстраційний номер № 37, укладений між [PERSON] та [PERSON] , спрямований на незаконне заволодіння нерухомим майном територіальної громади м. Києва,отже, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України є нікчемним, а тому визнанню недійсним не підлягає. Даний висновок суду також ґрунтується на практиці Верховного Суду, зокрема, постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 756/5565/21. В частині вимог позивача про скасування державної реєстрації слід зазначити наступне. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні:гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тобто відповідно до цієї норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року с праві № 910/2350/18 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.10.2021 у справі № 545/1883/20, про те, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності призведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності. З огляду на вищенаведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача в частині скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 39497442, що була здійснена 02.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. та про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 39464188, що була здійснена 01.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., - оскільки судом встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачами була вчинена державними реєстраторами на підставі підроблених документів та нікчемного договору, що встановлено даним рішенням суду, тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним та повним способом захисту порушеного права позивача як власника спірного нерухомого майна. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Тетяни Василівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної Аліни Анатоліївни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно підлягає до часткового задоволення. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України) В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному задоволеній сумі позовних вимог, тобто у розмірі по 1 211,20 грн. з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: partial