Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

У березні 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] про встановлення факту самостійного одноособового виховання та утримання дитини. Позивач прохала суд встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі батька виховує та повністю утримує малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Встановити факт відсутності участі батька [PERSON] , [INFO] , у вихованні та утриманні малолітньої доньки. Позовні вимоги\~мотивує тим,\~що07.06.2008 року між позивачем [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09.07.2018 року у справі № 554/3782/18 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2018 року у справі № 554/7336/18 стягнуто з [PERSON] аліменти в розмірі однієї четвертої частки усіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини [PERSON] . 01.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Позивач зазначає, що дитина проживає з нею за адресою: [ADDRESS] , а відповідач проживає окремо за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, оплачує послуги репетиторів, дитячих гуртків, купує продукти харчування, одяг тощо. На підтвердження своїх вимог позивач посилається на письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , довідку з місця навчання дитини, акт обстеження умов проживання, рішення виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 25.02.2025 року № 34. Позивач також посилається на довідку Шевченківського ВДВС від 27.01.2025 року, відповідно до якої відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання [PERSON] станом на грудень 2024 року у розмірі 222 088,65 грн. Зазначає, що є лейтенантом військової служби, офіцером групи психологічного супроводу військової частини, і посилається на положення ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які передбачають звільнення від військової служби жінок, які мають дітей віком до 18 років, та не підлягання призову осіб, які самостійно виховують дитину за рішенням суду. Ухвалою суду від 12.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.04.2025 року залучено військову частину [NUMBER] в якості третьої особи до участі у справі та зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради надати до суду письмовий висновок про доцільність/недоцільність визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання її матері [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 12.08.2025 року закрито підготовче судове засідання справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 02.10.2025 року позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник військової частини [NUMBER] в судове засідання не з`явився. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що основною метою звернення до суду є отримання можливості звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Однак, встановлення факту самостійного виховання дитини не є самоціллю, а повинно відображати об`єктивну реальність відносин між батьками та дитиною. Відповідно до матеріалів справи 29.07.2025 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 27.09.2018 року у справі № 554/7336/18 стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку. Сам факт наявності судового наказу про стягнення аліментів свідчить про те, що відповідач юридично визнаний зобов`язаним утримувати дитину і несе відповідну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Наявність заборгованості по аліментах є підставою для застосування до відповідача заходів примусового виконання, передбачених законодавством України, проте сама по собі не є достатньою підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини. Позивач стверджує, що відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дитини з 2018 року. Матеріали справи свідчать про те, що малолітня донька [PERSON] , [INFO] має рідного батька - [PERSON] . В судовому засіданні покази свідків [PERSON] та [PERSON] , мають загальний характер і не містять конкретних фактів, які б беззаперечно підтверджували повну відсутність участі батька у житті дитини протягом тривалого часу. Позивач надала докази свого матеріального забезпечення, зокрема довідку про доходи, характеристику з місця роботи. Суд не ставить під сумнів, що позивач забезпечує дитину матеріально та створює належні умови для її проживання та розвитку. Однак, сам факт матеріального забезпечення дитини матір`ю не є достатньою підставою для встановлення факту самостійного виховання, якщо батько юридично не позбавлений своїх батьківських прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 141 та ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зазначено, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком/матір`ю (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Велика Палата Верховного Суду вказала, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе у випадках, зокрема, коли особа самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для встановлення факту самостійного одноособового виховання та утримання дитини. Відповідач, незважаючи на наявність заборгованості по аліментах та обмежену участь у вихованні дитини, юридично залишається батьком дитини з усіма правами та обов`язками, передбаченими Сімейним кодексом України. Відсутність активної участі батька у вихованні дитини не є тотожною повній відсутності такої участі та не є самостійною підставою для встановлення факту самостійного виховання без наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють виконання батьком своїх обов`язків. Суд зазначає, що у разі ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків позивач має право звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у порядку, передбаченому законодавством. Крім того, питання про застосування до відповідача заходів примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів вирішується у виконавчому провадженні.

Outcome: dismissed