Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

У позовній заяві представник позивача просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 63\~239,54 грн. за кредитним договором № Р25.00202.003674343 від 15.02.2018 року. Вимоги обґрунтовано тим, що кредитний договір № Р25.00202.003674343 від 15.02.2018 року відповідач, як позичальник, уклав із ПАТ «Ідея Банк». За умовами договору відповідач отримав 82915,00 гривень кредиту на строк до 48 місяців під проценти в розмірі 1.99% річних від залишкової суми кредиту. Одночасно з укладенням Кредитного договору від 15.02.2018 року Позичальник уклав договір добровільного страхування життя. Розмір страхового внеску за цим договором страхування становить 14105,87 гривень. Вигодонабувачем за цим договором страхування є Банк. Після укладення Кредитного договору Банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок Позичальника грошові кошти в сумі 82915,00 гривень, з яких був сплачений страховий платіж. Позичальник виконав свої зобов`язання з повернення суми кредиту разом з процентними платежами лише частково, станом на 15.02.2022 у нього сформувалася така заборгованість перед Банком за Договором: заборгованість за основним боргом в сумі 59 274,58 гривень, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 3 923,41 гривень, що разом становить 63 197,99 гривень. Право вимоги за цим договором перейшло до ТОВ «Санфорд Капітал» на підставі ряду укладених договорів факторингу. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 17 червня 2025 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 25 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник відповідача подала відзив на позовну заяву, позовні вимоги заперечила, зокрема, вказала про безпідставне стягнення плати за обслуговування кредиту у сумі 47485,79 грн., адже така умова договору є нікчемною, крім того, не подано доказів наявності та переліку таких послуг, тому ця сума має бути зарахована на погашення основної суми боргу, однак належного розрахунку заборгованості позивачем не подано; просила судові витрати залишити за позивачем. 28 липня 2025 року представником відповідача було подано додаткові пояснення до відзиву про те, що на \~ \~ \~ \~відповідача \~ \~ \~ \~поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті \~ \~ \~ \~14 Закону України \~ \~ \~ \~ «Про \~ \~ \~ \~соціальний і \~ \~ \~ \~правовий захист військовослужбовців та членів \~ \~ \~ \~їх сімей», тому нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами з 01.03.2022р. в будь-якому випадку безпідставне. 01 серпня 2025 року представник позивача через підсистему «Електронний Суд» подав відповідь на відзив, вказав, що ТОВ «Санфорд\~Капітал» не\~є стороною\~кредитного договору,\~укладеного між\~АТ «Ідея\~Банк» та\~ [PERSON] ,\~а набуло\~право вимоги\~до боржника\~на підставі\~окремого договору\~ договору\~факторингу. Даний спір не є спором між Банком та клієнтом по кредитному договору, а тому правовідносини, які стосуються обов`язку банку зарахувати безпідставно отримані кошти в рахунок погашення заборгованості, не можуть розповсюджуватись на правовідносини ТОВ «Санфорд Капітал» та [PERSON] . Щодо аргументу представника відповідача про неправомірне нарахування відсотків за кредитним договором з 01.03.2022 року у зв`язку з тим, що відповідач є військовослужбовцем, зазначив, що Позивачем після завершення строку дії кредитного договору, а саме з 15.02.2022 року нарахування процентів на залишкову суму основного боргу не здійснювалося, оскільки з цього моменту припинилась дія договірних зобов`язань щодо користування кредитними коштами та, відповідно, підстави для нарахування процентів за договором. Просив позовні вимоги задовольнити та стягнути судові витрати у повному розмірі. У заяві від 08 серпня 2025 року представник відповідача просила в порядку ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку із розглядом справи в суді, у сумі 7000 грн. покласти на позивача. 13 серпня 2025 року від представника позивача по даній справі надійшли заперечення на заяву щодо розподілу судових витрат, який просив відмовити у задоволенні такої вимоги у повному обсязі, адже такі витрати не є фактичними, обґрунтованими та неминучими, крім того, саме дії та бездіяльність [PERSON] призвели до необхідності Позивачу звертатись до суду за захистом порушених прав, а у Відповідача виникли додаткові витрати на правову допомогу. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізуючи докази, наявні у матеріалах справи, суд встановив такі фактичні обставини. 15 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі- Банк) та [PERSON] (далі Позичальник/Відповідач) уклали кредитний договір № P25.00202.003674343 (далі Кредитний договір). Кредитний договір був підписаний Позичальником власноручно. Від імені Банку договір був підписний з використанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Банку та відтиску печатки банку, відтворених за допомогою технічного пристрою, відповідно до публічної оферти АТ «Ідея Банк» від 16 вересня 2015 року. Позичальник надав письмову заяву про акцепт вказаної публічної оферти. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 82915,00 гривень, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Відповідно до умов договору кредит надається шляхом перерахування Банком коштів на банківський поточний рахунок Позичальника, що відкривається Банком Позичальнику. У п.1.2 Кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 48 місяців з дня підписання Договору, тобто до 15.02.2022 року включно. Згідно п.1.3. Кредитного договору Позичальник за користування кредитом сплачує Банку проценти в розмірі 1.99% річних від залишкової суми кредиту. У відповідності до п.2.5. Кредитного договору нарахування процентів здійснюється два рази на місяць за методом «факт/факт». Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту. Відповідно до п.2.1. Кредитного договору Позичальник повертає кредит разом з процентами в 48 щомісячних внесках згідно Графіку щомісячних платежів. Одночасно з\~укладенням Кредитного\~договору від 15/02/2018 року Позичальник уклав договір добровільного страхування життя. Розмір страхового внеску за цим договором страхування становить 14105,87 гривень. Вигодонабувачем за цим договором страхування є Банк. У відповідності до приписів Закону України «Про споживче кредитування» при укладенні Кредитного договору Банком була доведена до відома Позичальника інформація про умови кредитування, розмір реальної річної процентної ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту, що підтверджується власноручним підписом Позичальника під текстом Договору, а також під текстом Паспорту споживчого кредиту. Після укладення Кредитного договору Банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок Позичальника грошові кошти в сумі 82915,00 гривень, з яких був сплачений на рахунок страховий платіж від імені Позичальника, що підтверджується випискою з банківського рахунку Позичальника. У подальшому Позичальник виконав свої зобов`язання з повернення суми кредиту разом з процентними платежами лише частково. Згідно виписки по рахунку Позичальника за весь строк з моменту укладення Кредитного договору і до моменту звернення з цим позовом Позичальник сплатив Банку лише 71 961,63 гривень. Останній платіж проведено 03/09/2019 року. Строк, на який було надано кредит за Договором, сплив 15/02/2022 року. 16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Фактор) був укладений договір факторингу №16/11-23. Відповідно до п.2.1. зазначеного договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Також Клієнт і Фактор підписали всі додатки до договору факторингу, зокрема, і друкований Реєстр Боржників. Таким чином, Фактор набув право вимоги до Боржників за Первинними договорами, серед яких і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № P25.00202.003674343 від 15/02/2018 року. Пунктом 5.4. договору факторингу №16/11-23 передбачено, що Фактор може відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим Договором третім особам, які, згідно із Законодавством, мають на це право. Користуючись даним правом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Клієнт) 29.12.2023 року уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» (Фактор) договір факторингу №29/12-23. Згідно п.2.1. цього договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Таким чином, відповідно до умов договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023 року, ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» набуло право вимоги і є поточним кредитором щодо Заборгованості Боржників за Первинними Договорами. Відповідно до Додатку №2 «Друкований Реєстр Боржників» до вказаного договору факторингу, серед інших, до ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» перейшло і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № P25.00202.003674343 від 15/02/2018 року. Згідно Довідки-розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №P25.00202.003674343 від 15/02/2018 року, сформованої Первісним Кредитором (АТ «Ідея Банк»), станом на 16.11.2023 року заборгованість Боржника/Позичальника становить: заборгованість за основним боргом в сумі 59 274,58 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 3923,41 гривень, що разом становить 63 197,99 гривень. Після закінчення строку кредиту (15.02.2022 року) Кредитор не здійснював нарахування процентів за користування кредитними коштами, не нараховував штрафні санкції та комісії. ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» та ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» не здійснювали жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювали. Отже,\~доводи представника\~відповідача про\~неправомірне нарахування\~відсотків за\~кредитним договором\~з 01.03.2022\~року у\~зв`язку з\~тим,\~що відповідач\~є військовослужбовцем\~і на\~нього поширюються пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не знайшли свого підтвердження. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.ч.1, 2 ст.10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Факт укладення кредитного договору належним чином підтверджений доказами у матеріалах справи та не заперечується і самим відповідачем. Після підписання договору у його сторін виникли взаємні права та обов`язки щодо надання кредитних коштів і їх повернення зі сплатою відповідних відсотків та виконання інших зобов`язань. Досліджені у справі докази дають достатні підстави для висновку, що свої договірні зобов`язання кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статті 512, 514 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Позивач ТОВ «Санфорд Капітал» набуло права вимоги до відповідача за цим кредитним договором на підставі укладення вищенаведених договорів факторингу, є належним позивачем, набуло права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно виписки з банківського рахунку Відповідача № [NUMBER] , долученої до позову позивачем, відповідач здійснив оплату по поверненню Кредиту № Р25.00202.003674343 від 15.02.2018р. згідно Кредитного Договору від 15.02.2025р. в період з 05.02.2018р. по 16.09.2019р. окремими платежами на загальну суму 71961,63 грн., що не заперечується самим позивачем. Згідно тієї ж Виписки та Графіку щомісячних платежів (п.6 Кредитного Договору) Банк нараховував Відповідачу суму для погашення тіла Кредиту, відсотки по Кредиту та плату за обслуговування кредитної заборгованості, які списувалися за рахунок платежів Позичальника/Відповідача. Таким чином, на виконання зобов`язання по Кредитному Договору, згідно Виписки, з Відповідача були стягнуті такі кошти: 1)оплата за обслуговування кредиту/погашення плати за обслуговування кредиту 47485,79 грн.; 2) проценти 1531,65 грн.; 3)повернення кредиту 14822,25 грн.; 4) погашення прострочених процентів 516,45 грн.; 5)погашення строкових % по кредитному договору -118,13 грн.; 6)погашення простроченого основного боргу 7331,72 грн.; 7) погашення пені 10,79 грн. Всього - 71 936,63 грн. Пунктом 1.4.\~кредитного договору\~позичальнику встановлено\~плату за\~обслуговування кредиту,\~що включає\~в себе\~плату за:\~надання інформації\~по рахункам\~позичальника з\~використанням телефонних\~каналів зв`язку,\~а саме\~зі стаціонарних\~телефонів по\~Україні,\~в контакт-центрі,\~шляхом направлення\~смс повідомлень\~щодо суми\~платежу за\~цим договором,\~щодо зарахування\~платежу в\~погашення заборгованості\~за кредитом\~тощо;\~надання інформації\~по рахунку\~позичальника із\~використанням засобів\~електронного зв`язку\~шляхом направлення\~інформації про\~стан рахунку\~на адресу\~електронної пошти\~позичальника;\~опрацювання запитів\~позичальника,\~що направлені\~банку позичальником\~із використанням\~різних каналів\~зв`язку\~тощо.\~Позичальник сплачує\~плату за\~обслуговування кредитної\~заборгованості щомісячно\~в терміни\~та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №496/3134/19, положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За таких обставин положення пункту 1.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи наведене, кошти, стягнуті з відповідача згідно Кредитного договору на виконання вищевказаної нікчемної умови договору (п 1.4.), в сумі 47 485,79 грн., як плата за обслуговування кредиту, мали бути зараховані Банком в рахунок погашення суми основного боргу та відсотків за користування кредитними коштами, з огляду на це, фактична сума заборгованості відповідача не відповідає сумі зазначеній в довідці-розрахунку. У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02.10.2020 № 911/19/19, Верховний Суд зазначив, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Зважаючи на\~наведене,\~суд не\~бере до\~уваги аргумент\~позивача про\~те,\~що правовідносини,\~ які\~стосуються обов`язку\~банку зарахувати\~безпідставно отримані\~кошти в\~рахунок погашення\~заборгованості,\~не можуть\~розповсюджуватись на\~правовідносини ТОВ\~«Санфорд Капітал»\~та [PERSON] ,\~так як ТОВ «Санфорд Капітал» не є стороною кредитного договору, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , а набуло право вимоги до боржника на підставі окремого договору договору факторингу. З огляду на вказане, належним доказом наявної заборгованості відповідача по Кредитному договору є розрахунок заборгованості, здійснений із зарахуванням коштів у сумі 47 485,79 грн., стягнутих як плата за обслуговування кредиту, в рахунок погашення суми основного боргу та відсотків за користування кредитними коштами. Належного розрахунку заборгованості суду не надано, у зв`язку з чим неможливо встановити суму заборгованості по тілу кредиту та по процентах, які нараховуються в розмірі 1.99% річних від залишкової суми кредиту, відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Зважаючи на встановлені фактичні обставини, відповідні їм правовідносини і наведені положення чинного законодавства, суд з викладених підстав і мотивів дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача. До стягнення представник відповідача заявила 7000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження таких витрат надано суду: договір про надання правничої допомоги № 121/25 від 10.07.2025, додаток № 1 до договору, акт прийому-передачі виконаних робіт від 25.07.2025 року. Питання витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, урегульоване ст.137 ЦПК України. У частині 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до частини 1, 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи складність справи, виконані адвокатом роботи, зміст позовної заяви, обсяг доданих документів, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 7000 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved