Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

12 березня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає в обгрунтування свого позову, що відповідачка не бере жодної участі у вихованні, навчанні та розвитку сина, не піклується про його стан здоров`я, фізичний, духовний розвиток, не дбає про його харчування, не виконує свої обов`язки, не має поняття про матеріальне забезпечення дитини. Відповідачка не сприймає себе в ролі "матері" і не бажає цієї участі. Відповідачка в нотаріально засвідченій заяві від 04.11.2024 року усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із своїм вільним волевиявленням, яке відповідає її внутрішній волі відмовилась від батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] та надала згоду на позбавлення її батьківських прав. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.05.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання . Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.05.2025 року зобов`язано Службу у справах дітей Мішково-Погорілівської сільської ради надати висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 05 серпня 2025 року на адресу суду від Мішково-Погорілівської сільської ради надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 14 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті . Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом неодноразово належним чином, відзиву на позов не надала. Представник третьої особи Служби у справах дітей Мішково-Погорілівської сільської ради в судове засідання свого представника не направили . Враховуючи відсутність заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, суд відповідно до статті 280ЦПКУкраїни суд ухвалив про можливість проведення заочного розгляду справи. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов з викладених в ньому підстав, просили про його задволення. Позивач суду пояснив, що його колишня дружина вже давно належним чином не виконує свої батьківські обов`язки.Після розлучення старший син [PERSON] одразу вирішив залишится з ним, про що вона навіть і не заперечувала. З початком війни [PERSON] з синами виїхала за кордон, де знайшла нового чоловіка. Старшому сину вже виповнилося 18 рків і вні зміг винайняти інше житло та влаштуватися на роботу. [PERSON] залишився з матір`ю і бачив і пияцтво матері, і її стсоунки з новим чоловіком, голодував , оскільки мати взагалі не опікувалася ним. Восени 2024 року колишня дружина зателефонувала йому і сказалЮ,. що він повинен забрати [PERSON] в найкоротший термін, інакше вна вимушена буде залишити його самого. Вони назбирали коштів та його мати поїхала в Чехію за онуком. Після повернення [PERSON] розповідав про своє життя з матір`ю та сказав, що більше з нею проживати не хоче, за кордон не повернеться. За це час мати майже не цікавилася його життям, не телефонувала, жодним чином не допомагала матеріально. Наразі він один, а також за допомогою своєї матері, опікується сином, забезпечує його всім необхідним. Вислухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши думку дитини, допитавши свідків, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої та третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Відповідно до ст. 177 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Відповідно до ст. 12 Конвенції ООН про права дитини , держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. На виконання цього принципу в судовому засіданні була заслухана думка дитини [PERSON] , якому вже виповнилося 14 років, та який висловиви свою чітку усвідомлен думку щодо позбавлення матері батьківських прав відносно нього. Пояснив, що останній раз спілкувався з матір`ю два місяці тому, коли вона зателефонувала у нетверезому стані, отже він взагалі не міг зрозуміти суть розмови. З часу його поверненян вона телефонувала всього декілька разів і то нетвереза. Також він зазначив, що старший брат залишився в Чехії, а сам він вирішив повернутися в Україну та висловив бажання проживати разом із батьком. Під час проживання з матір`ю він часто голодував, оскільки вона могла залишити його на декілька днів самого і взагалі без їжі. Вона не готувала їжу, він вимушений був сам готувати прості продукти, або чекав, коли старший брат приїде до нього та привезе продукти. Мати швидко знайла собі нового чоловіка і вони почали постійно пиячити разом, влаштовували скандали , він все це бачив, іноді вимушений був ночувати у під`їзді. Він не міг дочекатися, коли його забере батько. Він сподівається , що мати виправиться, бажає цього, але не вірить, що це вже можливо.ю Не бажає проживати ні з нею, ні за кордоном. Наразі проживає з батьком та бабусею, йому дуже добре тут. У судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що є бабусею [PERSON] . Свідок зазначила, що онук телефонував із Чехії та просив забрати його в Україну, інакше він піде пішки через кордон. Разом із [PERSON] вони прийняли рішення забрати дитину, при цьому мати не заперечувала , сама виявила ініціативу підписати відповідні документи. Коли вони виїзджади, мати не виявила навіть жодних почуттів до дитини. Після повернення онук це довгий час поводився трохи нервово та залякано, смикався серед ночі. Наарзі він відвідує школу, намагаєтьяс добре навчатися, вони допомагають йому з домашнім завданням. Дитина допомагає по господарству, почуває себе щасливим. [PERSON] дійсно краще проживати з батьком. Підтвердила, що за цей час мати жодного разу не затеелфонувала ним та не процікавилася як син, не надіслала жодних кошітв на його утримання. Судом встановлено, що 05.05.2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Заводському відділі реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №159. У шлюбі народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим повторно 25.03.2015 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції про реєстрацію факту народження , актовий запис №3450. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 09.09.2021 року, справа №490/4421/21 шлюб розірваний . Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2025 року було стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 березня 2025 року і до досягненню дитиною повноліття. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією про зареєстрованих осіб від 31.01.2025 року №19.04-06//4008/2025 Департаменту з надання адміністративних послуг та довідкою від 31.01.2025 року виданої Відділом соціального захисту населення Мішково-Погорілівської сільської ради. Проживає на території СТ в с.Каравелове, мають належні умови для проживання, дитина забезпечена всім необхідним. З декларації про вибір лікаря №0001-4МЕ62-6110 , вбачається , що [PERSON] піклується про стан здоров`я сина, адже батьком укладено декларацію як законним представником пацієнта - [PERSON] . З довідок від 26.02.2025 року за вих.№18 Миколаївської гімназії №12 Миколаївської міської ради Миколаївської області, а також Характеристикою від 26.02.2025 року за вих. №01-15/10, вбачається, що [PERSON] має достатній рівень розвитку, виконує домашні завдання та працює на уроках, характеризується як спокійний,врівноважений,вихований та дружелюбний. З належним чином засвідченої заяви від 04.11.2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в м.Бенешов в Празі, Чехія, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із своїм вільним волевиявленням, яке відповідає її внутрішній волі, в добровільному порядку та безумовно підтверджує, що відмовляється від батьківських прав по відношенню до малолітнього сина, [INFO] , та висловлює згоду на позбавлення її батьківських прав щодо дитини в судовому порядку. Просить передати обов`язки його батьку, [PERSON] , [INFO] . Просить дане питання розглянути в судовій установі без її особистої участі. З довідки від 31.01.2025 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , взятий на облік внутрішньо переміщеної особи та його фактичне місце проживання/перебування є адреса: [ADDRESS] . З наданого висновку Мішково-Погорілівської сільської ради вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Мішково-Погорілівській сільській раді 18 липня 2025 року було розглянуто питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її сина [PERSON] , [INFO] . Виходячи з викладеного, комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку про доцільність та відповідність законним інтересам дитини позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач не перебуває на наркологічному та психіатричному обліках, не має судимості, до кримінальної відповідальності не приягується. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11) Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши обставини справи щодо свідомого нехтування свїми обов`язками щодо виховання та утримання сина протягом тривалого часу, відсутність з боку матері інтересу до обставин життя дитини, суд доходить до висновку про те, що наявні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд бере до уваги, що відповідачка, достовірно знаючи про перебування вказаного позову на розгляді у суді, жодним чином не поцікавилася розглядом справи, не з`явилася до суду для дачі особистих пояснень, не надала і жодних письмових заперечень проти позову, а навпаки ще при виїзді сина від неї до батька свідомо надала заяву про те, що надає згоду на позбавлення її батьківських прав. Як неодноразово зазначав у своїй практиці Верховний Суд , при розгляді даної категорії справи слід виходити з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Також Суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду -з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Перевіряючи доводи позову, суд зазначає, що бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених судом обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі: сталі соціальні зв`язки дитини, її місце проживання та місце навчання, психологічний стан дитини. Як неодноразово зазначено у практиці Верховного Суду, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Проте у даній справі мати перебуває за кордоном- отже неможливо контролювати виконання нею батьківських обов`язків з боку органу опіки та піклування, тим більше що вона сама погодилася на повернення дитини в Україну, сама при цьому вирішила залишитися в безпечному середовищи та влаштувати нове життя без дітей. З урахуванням якнайкращих інтересів дитини , його усвідомленої думки щодо матері, та з огляду на наявність достатніх підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення. Також суду враховує, що рішення суду про позбавлення батьківських прав матері не є остаточним, адже відповідачка в разі зміни свого ставлення до сина не позбавлена права звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову, позивач просить залишити судові витрати за ним.

Outcome: approved