Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищезазначеною позовною заявою. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 21 вересня 2003 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Михалківської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області по актовому запису № 04. Зазначав, що за час шлюбу у них народилися діти, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із відсутністю спільних інтересів, наявних різних поглядів на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння, втрата поваги та любові один до одного, призвело до того, що рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 07.10.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Фактично з моменту припинення відносин та офіційного розірвання шлюбу неповнолітній син [PERSON] залишився проживати з ним за місцем реєстрації. Посилався на те, що відповідачка хоча і наразі зареєстрована в будинку де вони з сином спільно проживають, однак вже понад 2,5 роки фактичне місце її перебування невідомо, лише відомо те, що вона виїхали за кордон для влаштування особистого життя та заробітків. Вказував, що він як батько відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, створює належні умови для проживання та розвитку дитини, забезпечує його усім необхідним, приділяє час та увагу для його повноцінного розвитку, сприяє зростанню та розвитку, а також опікується та матеріально утримує свого неповнолітнього сина, а тому з огляду на ці обставини, дитина знаходиться на його одноособовому утриманні та вихованні, а примусити матір [PERSON] , брати участь у вихованні дитини він не може, оскільки такий спосіб захисту чинним законодавством не передбачено. Тому, виникла необхідність щодо встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини. Із врахуванням викладеного, просив визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з ним, по місцю його реєстрації за адресою: [ADDRESS] , який самостійно виховує та утримує сина та стягувати з [PERSON] , аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та зазначив, що наразі він працює водієм вантажівки, здійснюючи рейси по Україні, які тривають 3-4 дні. Разом із ним по місцю реєстрації проживає його малолітній син [PERSON] та мати похилого віку, яка є інвалідом І групи. Він є учасником бойових дій, адже з перших днів війни мобілізувався добровольцем до лав ЗСУ. В подальшому, був звільнений керівництвом військової частини, адже його матір набула статусу інваліда втратила можливість пересуватися та майже втратила зір. На даний час він має відстрочку від військової служби, у зв`язку із доглядом за матір`ю. В 2023 році, після розірвання шлюбу, його дружина виїхала за кордон. З того часу вихованням та утриманням сина займається виключно він. Коли він їздить в рейс дитина залишається вдома та фактично здійснює догляд за бабусею. У нього є ще двоє повнолітніх дітей, проте останні проживають за кордоном. Відповідачка [PERSON] належним чином та завчасно повідомлялася про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилася та не повідомила про причини своєї неявки, а також не подала відзив на позов. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні в присутності законного представника та практичного психолога Сокирянського ліцею [PERSON] повідомив, що протягом останніх двох-трьох років він проживає в с. Галиця разом із татом та бабусею [PERSON] . Його мама проживає в Польщі. Вона виїхала туди коли почалася війна. Батько працює водієм, їздить до Києва. Коли батька немає він залишається з бабусею. Вона рідко встає. Здебільшого він їй допомагає, а не вона йому. Дає їй їжу, яку зготував батько, дає води. Продукти харчування, одяг і все що треба для школи купляє батько. Мама його нічим не забезпечує. На запитання представника служби у справах дітей відповів, що його мама рідко телефонує. В село ні разу не приїжджала. Переїхати до неї в Польщу не пропонувала. Він хоче проживати лише з батьком. Представник третьої особи виконавчого комітету Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області Войняк Н.А. в судовому засіданні зазначила, що враховуючи думку дитини та виходячи виключно з її інтересів, підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Заслухавши доводи учасників судового засідання, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволення, з огляду на таке. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] . [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.10.2013 року Виконавчим комітетом Михалківської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області. Згідно рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 07.10.2024 року, шлюб між сторонами було розірвано. З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 16.05.2025 року №325, складеного комісією в складі старости Михалківскього старостинського округу Білоткача А.І., сусідів [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що в будинку за адресою [ADDRESS] на час перевірки дійсно проживають [PERSON] , 1982 року народження, [PERSON] , 1937 року народження та [PERSON] , 2013 року народження. Згідно довідки №228 від 23.07.2025 року, виданої директором ОЗ «Михалківський ліцей Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області», вбачається, що малолітній [PERSON] навчається в 7 класі вказаного вище навчального закладу. Характеристикою №229 від 23.07.2025 року, виданою директором ОЗ «Михалківський ліцей Сокирянської міської ради Дністровського району Чернівецької області» підтверджується, що [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі, та зарекомендував себе як активний та відповідальний член учнівського колективу, щодо навчання демонструє достатній та середній рівень успішності, завжди готовий покращувати свої результати. Він доброзичливий, вихований, дотримується правил поведінки. В свою чергу тато [PERSON] самостійно виховує сина, оскільки шлюб між батьками розірвано, а мати перебуває за межами України. Батько приділяє належну увагу розвитку дитини, постійно цікавиться навчанням, користується повагою серед батьків, бере участь у заходах ліцею, підтримує тісний зв`язок з класним керівником. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Позивач, як батько дитини, просив визначити місце проживання сина [PERSON] із ним, оскільки вони постійно проживають разом, він забезпечує його усім необхідним для життя, навчання та розвитку, що підтверджується і показами самої дитини, наданими в присутності психолога в судовому засіданні. З врахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що батько створив належні умови для виховання та розвитку дитини, що підтверджує наявність тісного зв`язку батька із своїми сином. Крім того, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з сином та не перешкоджатиме прийнятті участі у його вихованні. У відповідності до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Велика Палата Верховного Суду 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 своєю постановою у справах про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини надала правовий висновок та встановила наступний порядок розгляду таких справ. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Таким чином, з огляду на зазначене вище, суд вбачає за можливе, встановити факт утримання та самостійного вихованням батьком дитини, оскільки це повністю підтверджується наданими доказами та показами наданими у судовому засіданні, а тому позовні вимоги у цій частині слід задовольнити. Разом з тим, частиною першою ст.180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою ст.182 СК України встановлено обставини, які враховує суд при визначені аліментів: стан здоров`я та матеріальне становища дитини; стан здоров`я та матеріальне становища платника аліментів; наявності на утриманні платника аліментів інших осіб; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Між сторонами не досягнуто угоди про виплату аліментів у добровільному порядку. При цьому судом встановлено, що спільна дитина сторін є здоровою, що підтверджується наданою довідкою сімейного лікаря. Відповідачка є особою працездатного віку, а тому з врахуванням зазначеного вище, має об`єктивну можливість сплачувати кошти на утримання дитини. Враховуючи встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення аліментів слід задовольнити, а саме стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня звернення позивачем до суду і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи викладене суд, відповідно до ст.89 ЦПК України оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи перш за все із якнайкращих інтересів дитини вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211, 20 грн. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу (про стягнення аліментів) в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved