Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

представник позивача-адвокат Іванова Тетяна Борисівна звернулась до Благовіщенського районного суду Кіровоградської області в інтересах [PERSON] до ТОВ "Науково-виробниче підприємство "ТРАНС-ЮГ" про визнання права власності за набувальною давністю,- Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 25.06.2004 року укладено простий письмовий договір купівлі-продажу капітальної нежитлової будівлі-сторожки будки автопарку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на данний час: [ADDRESS] . ТОВ «Науково-виробниче підприємство "Транс-Юг" ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Протягом двадцяти одного року позивач вільно, відкрито добросовісно і безперервно та на власний розсуд використовувала нерухомість за призначенням - капітальну нежитлову будівлю - сторожову будку автопарку, що розташована в [ADDRESS] Вважала її своєю власністю. Укладала з міською радою від імені власника майна договори оренди земельної ділянки під майновим комплексом автопарку за адресою: [ADDRESS] . На вимогу [PERSON] ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Транс-Юг» не надав їй документів про ведення сторожової будки автопарку в експлуатацію та технічних документів. Сторожова будка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 3525510100:03:006:0081. Згідно витягу з земельного кадастру на сьогоднішній день земельна ділянка з кадастровим номером 3525510100:03:006:0081 площею 0,0218 га за адресою: [ADDRESS] знаходиться в користуванні орендаря [PERSON] . Позивач не може зареєструвати своє право власності нежитлову будівлю, оскільки договір його купівлі-продажу не посвідчено нотаріально. Позивач вважає що за нею може бути визнано право власності на вищевказану нежитлову будівлю за набувальною давністю, оскільки вона заволоділа нею добросовісно та відкрито користується більше 20 років. Ухвалою Благовіщенського районного суду Кіровоградської області від 07.07.2025 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження на 04.09.2025 року без виклику сторін (з повідомленням). У період з 23.07. по 01.09.2025 року головуючий суддя Ясінський Л.Ю, перебував у щорічній відпустці. Відповідач повідомлявся про судовий розгляд шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі. У вказаний строк відповідач не надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України. В матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Суд встановив, що 25.06.2004 року між ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Транс-Юг" (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу капітальної нежитлової будівлі-сторожової будки автопарку ( а.с.12). Даний договір купівлі-продажу укладено без нотаріального оформлення. Жодних документів про те, що капітальна нежитлова будівля-сторожової будки автопарку належала на праві власності саме ТОВ " Науково-виробниче підприємство "Транс-Юг" суду не надано. Згідно з ч.1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст. 640 ЦП України).. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦП України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч. 1. ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч. 4 вказаної статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до роз`яснень, наведених у Постанові Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У своїй постанові від 16 квітня 2025 року справі № 461/5075/23 Верховний Суд сформулював наступне визначення добросовісності заволодіння чужим майном: «аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію». Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що відсутня обов`язкова умова набувальної давності як добросовісність заволодіння позивачем спірною нежитловою будівленю, а подання даного позову суд вважає спробою узаконення договору купівлі-продажу, капітальної нежитлової будівлі-сторожової будки автопарку, укладеного 25.06.2004 року позивачем та ТОВ ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Транс-Юг" з порушенням, встановленої законом форми такого договору (проста письмова форма замість нотаріальної з подальшою державною реєстрацією права власності). Крім того, відсутні жодні докази того, що спірна нежитлова будівля-сторожової будки автопарку взагалі належать (належала) ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Транс-Юг". За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, а отже у позові необхідно відмовити. Зважаючи на відмову у задоволені позовних вимог, всі судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed