Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Адвокат Биць І.А. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з означеним позовом. Мотивує тим, що шлюб сторін зареєстровано 07.07.2018 р. у Львівському міському відділі РАЦС ГТУЮ у Львівській області за номером запису №1610. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] .. Сторони разом проживали до березня 2025 року в орендованій квартирі по [ADDRESS] . Сімейне життя у них не склалося, через різні погляди на сім`ю та життя, що провокувало непорозуміння, сварки та конфлікти. У березні 2025 року, після чергового конфлікту, позивачка забрала сина, пішла проживати на орендовану квартиру в м.Львові. Оскільки, на думку позивачки, збереження їх сім`ї є неможливим, подальше проживання у шлюбі буде суперечити інтересам подружжя та інтересам їх сина, просить розірвати шлюб сторін. Оскільки, малолітній син [PERSON] проживає разом з позивачкою, саме вона несе усі витрати на його утримання. Ці витрати є доволі значними у зв`язку з інвалідністю сина та його особливими потребами. Позивачка офіційно ніде не працює, з червня 2024 р. займається підприємницькою діяльністю у формі ФОП, її середній місячний дохід від підприємницької діяльності становить близько 15 тис. грн, яких критично не вистачає, інших доходів у неї немає. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча доходи відповідача значно більші ніж у позивачки, добровільної згоди щодо утримання сина між ними не досягнуто. Відповідач займається підприємницькою діяльністю у сфері архітектури та дизайну, є ФОП, оскільки розмір його доходів позивачці невідомий, а в силу ризикованості підприємницької діяльності, дохід може бути нестабільним, просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 10000,00 (десять тисяч) гривень щомісячно. Крім того, син сторін [PERSON] має інвалідність з дитинства. У зв`язку з цим, він потребує періодичної діагностики та лікування, особливого догляду та навчання. Так, за період з січня по травень 2025 року, позивачка понесла витрати на заняття [PERSON] з логопедії-дефектології, фізичної та поведінкової терапії в сумі 24 200,00 гривень. Відповідач не приймав у цих витратах участі. Крім того, за послуги медичної діагностики та медикаменти для [PERSON] , позивачка понесла додатково 7 930,10 гривень. Разом, позивачка понесла 32 130,10 гривень додаткових витрат на сина [PERSON] , викликаних його інвалідністю. Відтак, просить суд стягнути з відповідача на її користь половину вказаних витрат, а саме: 16 065,05 гривень. Представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить їх задоволити. Представник відповідача позовні вимоги визнала частково, зокрема повністю визнала позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, щодо стягнення аліментів на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмір 10000 гривень заперечила, зазначила, що відповідач погоджується сплачувати аліменти, проте не згідний із заявленим позивачем їх розміром. Відповідач займається підприємницькою діяльністю, тому, вирішуючи питання про розмір аліментів потрібно врахувати положення ч.1 ст.182 СК України, визначений законодавством прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, такий розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196,00 гривень. Погоджується сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 3200,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо заявлених вимог в частині стягнення додаткових витрат на дитину, заперечила, оскільки позивачкою не надано доказів понесення таких додаткових витрат, крім того надані фіскальні чеки, в період коли сторони проживали разом і мали спільний бюджет, а доказів того, що такий платіж був здійснений виключного позивачкою за її особисті кошти, не надано. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини 1 статті 1 СК України - Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Судом встановлено наступні обставини. Шлюб між позивачкою та відповідачем зареєстровано 07.07.2018 року у Львівському міському відділі РАЦС ГТУЮ у Львівській області за номером запису №1610, що підтверджується свідоцтвом Серія [NUMBER] . (а.с. 6) У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво Серія [NUMBER] , видане Виконавчим комітетом Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області, актовий запис №5, батьками записані сторони). (а.с. 7) Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В силу ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушенні їх права, а також права їх дітей. Згідно до вимог ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що сімейне життя сторін не склалося, мають різні погляди на життя, сім`ю, внаслідок чого між ними виникали конфлікти. Сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо, їх сім`я розпалася, а шлюб існує формально. Разом з тим, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, суд вважає, що збереження шлюбу на даний час є неможливим. При цьому суд не вбачає порушення прав та інтересів осіб. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу стали неможливими й суперечили б інтересам подружжя, формально існуючий шлюб слід розірвати. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання сина, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, з березня 2025 року позивач з сином проживають окремо, на орендованій квартирі по [ADDRESS] . Оскільки, малолітній син [PERSON] проживає разом з матір`ю, саме вона несе левову частку витрат на його утримання. Ці витрати є доволі значними у зв`язку з інвалідністю сина та його особливими потребами. Сторони зареєстровані як ФОП, [PERSON] з 17.06.2022 року, [PERSON] з 29.06.2024 року, що підтверджується виписками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с. 10-11) Згідно із ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дитину. Частиною 3 статті 181 Сімейного Кодексу визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. В силу ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що малолітній син сторін [PERSON] проживає з матір`ю, має інвалідність з дитинства, мати отримує соціальну допомогу по догляду за дитиною, що підтверджується посвідченням Серії [NUMBER] від 05.07.2023 року. (а.с. 8-9) Як показала в судовому засіданні представник відповідача, відповідач працює в агрофірмі, отримує мінімальну заробітну плату. Добровільно допомагає позивачці в матеріальному забезпеченні дитину в міру можливостей, забирає сина на вихідні до себе, на літній період теж, купує все необхідне дитині. Не заперечує проти стягнення з нього стягнення аліментів на утримання сина, однак не в розмірі, визначеному позивачкою, погоджується сплачувати такі в розмірі 3200,00 гривень (тверда грошова сума). Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (-ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Враховуючи вище наведене, та відповідно до ст. ст. 180, 182 СК України, з врахуванням всіх обставин, матеріального становища сторін, того, що позивачці важко матеріально утримувати дитину, крім того дитина має інвалідність, потребує постійного лікування та догляду, законодавчо закріпленим обов`язком відповідача щодо утримання сина, проти чого відповідач не заперечує, суд приходить до переконання, що відповідачу слід визначити аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень на дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття. У разі зміни матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, сторони не позбавлені можливості звернутися до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо додаткових витрат на дитину, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, син сторін [PERSON] , [INFO] хворіє, має інвалідність, потребує постійного лікування, догляду. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, визначено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.10 ст.7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий із батьків зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Частина 2 статті 185 СК України передбачає, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У випадку зміни особливих обставин, на яких ґрунтувалося рішення суду про стягнення додаткових витрат на дитину, кожна із сторін вправі звернутися до суду з відповідною вимогою - збільшення або зменшення суми додаткових витрат. Вищезазначені висновки узгоджуються й з положеннями п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У пункті 18 вищезазначеної постанови зазначено, що передбачені ст.185 СК України додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрат є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами. Верховний Суд у справі № 520/12681/17 зазначив, що розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 та постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 520/12681/17. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на медичні обстеження, лікування сина сторін, оскільки він має інвалідність з дитинства, внаслідок чого має особливі потреби щодо освіти, лікування, чим і обґрунтовує свої позовні вимоги позивачка, як вбачається з наданих підтверджень додаткових витрат. Отже розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, обстеження, на санаторно-курортнелікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Згідно консультативного висновку Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Клінічний центр дитячої медицини» № 609/78 від 16.06.2025 року синові сторін [PERSON] поставлено діагноз дитячий аутизм з якісним порушенням ренцпрокності та соціальної взаємодії, розладом експресивного мовлення (ЗНМ І р), моторною розгальмованістю, руховими стереотипіями, порушення соціальної алаптації. Як вбачається з консультаційних висновків медичного центру Biomed від 12.11.2024, 09.09.2024, 22.05.2025, [PERSON] періодично проходить обстеження в дитячого невролога-генетика [PERSON] , лікар призначає лікування, прийом медичних препаратів, зокрема Ерідон, Депакін, Мелатонін, Магне В6 (а.с. 55, 58,59), про що позивачем подано квитанції та чеки на придбання даних ліків. Згідно договору №1 від 01.01.2025 року до 31.08.2025 та договору №27 від 01.09.2025 до 31.08.2025 року, які укладені між ФОП [PERSON] та позивачкою [PERSON] , сину сторін [PERSON] надаються послуги у вигляді індивідуальних та групових корекційних занять, як дитині з особливими потребами, діагностика, тестування навичок дитини, проведення корекційних занять з АВА-терапії, логопедії, фізичної терапії, тощо. Проведення таких занять підтверджується актами наданих послуг №10 та №11 до договору №1 від 01.01.2025. Вартість наданих послуг за актом №10 становить 24200,00 гривень, за №11 - 15300,00 гривень. Також позивачкою подано рецепти на придбання ліків для сина, та квитанції, чеки щодо придбання таких, рахунки консультацій дитячого психіатра, за послуги медичної діагностики та медикаменти, додатково на суму 7930,10 гривень. Разом, за рахунком №10 та медикаменти понесла 32130,10 гривень додаткових витрат на сина, викликаних його інвалідністю, половина з них становить 16065,05 гривень. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину є такими, що підтверджені належними доказами, в зв`язку чим підлягають задоволенню в розмірі половини вартості понесених витрат на лікування дитини. До тверджень сторони відповідача про те, що частково витрати на дитину понесені, коли сторони проживали разом та мали спільний бюджет, суд ставиться критично, оскільки переконливих доказів понесення таких саме відповідачем суду не подано та в суді не здобуто. За приписами ч.1ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів наявності обставин для звільнення відповідача від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину чи зменшення розміру його участі у додаткових витратах на дитину стороною відповідача суду надано не було. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протиУкраїни, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягнення 1211,20 судового збору, оскільки позивач звільнена від його сплати.

Outcome: approved