Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ "БІНОТЕЛ" про стягнення заробітної плати та всіх сум, належних працівникові при звільненні. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.02.2025 на підставі наказу від 25.02.2025 №1-02.К позивача звільнено за власним бажанням з посади головного бухгалтера ТОВ «Бінотел», на якій позивач працювала з 22.03.2019 по 26.02.2025. За цей період їй належить 143 календарні дні щорічної основної відпустки, з яких використано 81 день, а невикористаними залишилися 62 календарні дні, що підлягають грошовій компенсації. За період з 01.02.2025 по 26.02.2025 позивачу належить заробітна плата за 18 робочих днів. У день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем та не надав письмового повідомлення про нараховані і виплачені суми, чим порушив вимоги ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 21 Закону України «Про оплату праці». 03.03.2025 та 02.04.2025 позивач направила відповідачу письмові вимоги про проведення розрахунку. 07.04.2025 відповідач надіслав позивачу запит щодо банківських реквізитів, на який 08.04.2025 позивач надала відповідь. Станом на день подання позову повний розрахунок відповідачем не проведено. Відповідно до ст. 117 КЗпП України позивачу підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Зі зробленого позивачем розрахунку сум до стягнення заробітна плата за 01-26.02.2025 складає 144 001,80 грн.; компенсація за 62 дні невикористаної відпустки - 274 365,82 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку (27.02.2025-17.04.2025, 50 к.д.) - 280 562,40 грн., а разом до стягнення - 698 930,02 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.04.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 23.04.2025 позивач надіслав до суду клопотання про приєднання письмових доказів, а саме "Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 22.04.2025 щодо платника податків [PERSON] за період з січня 2024 року по лютий 2025 року, виданий Державною податковою службою України, який містить підтвердження обставин позову щодо нарахованих сум заробітної плати позивача у період звільнення у лютому 2025 року, а також відомості на підтвердження розміру виплат, на яких ґрунтується розрахунок позовних вимог. Представником відповідача 19.05.2025 поданий відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що [PERSON] не надала документів для підтвердження розмірів належній ній компенсації та виконала некоректний її розрахунок з порушеннями правил, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі також - Постанова КМУ № 100). Зокрема, стверджував, що оклад позивачки складає 171 125,00 грн, а не 177 780,00 грн, як вказано в позові. Також відповідачем позивачу була виплачена сума за лютий 2025 року у розмірі 160 690,68 грн. Відповідач визнає, що позивачка мала 62 дні невикористаної відпустки, але зроблений нею розрахунок компенсації є помилковим, оскільки не враховано високосний рік та інші фактори, які впливають на розмір компенсації, і що коректний розрахунок свідчить, що позовні вимоги завищені більш ніж вдвічі. На думку відповідача, підтверджена затримка виплати за період з 26.02 до 04.03.2025 на суму 30 040,75 грн, з яких після утримання податків залишилось 23 131,38 грн. Загальна сума виплат позивачу з 01.01.2024 по 04.03.2025 склала 1 924 313 грн., а тому відповідач вважає, що він повністю розрахувався з позивачкою, і всі її вимоги виконані, оскільки позивачка безпідставно отримала надмірну суму в розмірі 116 104,94 грн. за період з січня 2024 року до дати звільнення [PERSON] . Також відповідач зазначає, що [PERSON] була головним бухгалтером ТОВ «Бінотел», і після її звільнення зникли її особова справа та електронні документи. Позивачка не ініціювала повернення зайво отриманих нею коштів, усі дії щодо нарахування зарплати виконувала сама позивачка, що свідчить про можливі її умисні дії, оскільки [PERSON] раніше була обвинувачена у подібних правопорушеннях. За фактом підозри щодо недобросовісності позивача ТОВ «БІНОТЕЛ» звернулося до правоохоронних органів. 26.04.2025 позивач надав суду спростування на відзив представника відповідача, до яких долучено докази того, що згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 18.11.2015 скасовано вирок Подільського районного суду м. Києва від 02.04.2015 щодо позивача та справу направлено на нове розслідування. Також позивачем надано "Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків- фізичних осіб, і сум, утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску (ЄСВ) за періоди з січня 2024 року по лютий 2025 року", відправлений ТОВ "Бінотел" у Державну податкову службу України у порядку та строки подання звітності, передбаченому Податковим кодексом України. Цей розрахунок містить додаткові підтвердження обставин позову щодо нарахованих сум заробітної плати позивача у розрахунковому періоді та періоді звільнення у лютому 2025 року, а також відомості про факт підписання цієї звітності генеральним директором ТОВ "Бінотел" [PERSON] особистим кваліфікованим підписом, що підтверджує його обізнаність із даними звітності. Представник відповідача 09.06.2025 надав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що позивач у своєму розрахунку компенсації за невикористану відпустку в позовній заяві явно умисно відняла 11 неробочих святкових днів, чим увівши суд в оману, збільшила собі кінцеву суму проведених нею нарахувань. Зауважує, що позивач, як головний бухгалтер, достеменно знала про порядок розрахунку компенсації за невикористану відпустку, де основним нормативно-правовим актом є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, і не могла протягом півтора року не знати про зміни, які в ньому відбулися. Проте у своєму розрахунку компенсації за невикористану відпустку в позовній заяві позивач не розділила дні невикористаної відпустки за періодами (до 31.12.2023 та після), не вирахувала окремо середньоденну заробітну плату для двох періодів (яка відрізняється більше, ніж у 4 рази), а всі дні протиправно помножила на більший показник. Також позивач взагалі не пояснює, звідки вона взяла суму виплат у 1 745 516,37 грн., тобто позивачка шляхом маніпуляцій та введення суду в оману у рази збільшила собі кінцеву суму проведених нею нарахувань у два рази. Позивачем направлено до суду 11.06.25 заяву про збільшення розміру позовних вимогз 698 930,02 грн. до 716 341,16 грн. Зі зробленого позивачем розрахунку сум до стягнення: заробітна плата за 01-26.02.2025 складає 144 001,80 грн.; компенсація за 62 дні невикористаної відпустки - 149 460,24 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку (27.02.2025-10.06.2025, 104 к.д.) - 583 569,80 грн., часткова оплата відповідачем, яка зроблена 04.03.2025, складає - 160 690,68, а разом до стягнення - 716 341,16 грн. Позивачем 13.06.2025 подана заява про відвід головуючого судді. Ухвалою суду від 16.06.2025 заяву позивача про відвід судді у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ "БІНОТЕЛ" про стягнення заробітної плати та всіх сум, належних працівникові при звільненні, визнано необґрунтованою. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2025 відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід головуючого судді у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ "БІНОТЕЛ" про стягнення заробітної плати та всіх сум, належних працівникові при звільненні. Сторона відповідача 30.06.2025 подала до суду додаткові пояснення у справі, заперечуючи проти збільшення вимог позивача, вважає позов необґрунтованим, у зв`язку з чим просить суд врахувати раніше подані пояснення і відзив на позов. Мотивує свою позицію тим, що [PERSON] отримала значну переплату заробітної плати в березні 2024 року - 293 900,00 грн. при окладі 80 220,00 грн. Пізніше позивач врахувала переплату в квітневих і наступних нарахуваннях. У серпні та грудні 2024 року [PERSON] подавала уточнену звітність про нарахування заробітної плати, зменшуючи суму нарахованих коштів. Так з розрахунку відповідача за період 2024-2025 роки позивачу фактично було виплачено 1 924 313,00 грн., що більше, ніж було нараховано (1 805 752,34 грн.). Різниця між цими сумами становить 118 560,66 грн. - це переплата, яку позивачеві слід повернути. Зробивши переказ грошових коштів позивачеві 04.03.2025 відповідач здійснив повний розрахунок з останньою, врахувавши заборгованість у сумі 118 560,66 грн. Також відповідач зробив оновлений розрахунок сум, належних позивачу при звільненні та після звільнення, пояснюючи це виправленням технічних помилок у довідці про нарахування заробітної плати. Відповідно до поданого розрахунку загальна сума належних позивачу складає 336 516,95 грн, з яких: заробітна плата за відпрацьовану частину лютого 2025 року - 154 012,50 грн., компенсація за невикористану відпустку - 152 463,70 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку - 30 040,75 грн. Відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, і суд повинен врахувати факти переплати заробітної плати, а також уточнені розрахунки для підтвердження повного розрахунку з позивачкою. Позивач 02.07.2025 надав заперечення на пояснення відповідача, зазначивши, що позов стосується несплати сум у порядку, встановленому трудовим законодавством, а також порушення прав за несвоєчасну виплату компенсаційних виплат при звільненні. Позивач заявляє, що відповідач навмисно змінив нарахування заробітної плати, подаючи неправдиві документи та фальсифікуючи розрахунки. Стверджує, що відповідач намагався приховати реальні дані щодо її заробітної плати та відмовлявся надати необхідні документи при звільненні. Також, відповідач не надав позивачу письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, що дозволяє йому маніпулювати даними. Позивач підкреслює, що поведінка відповідача порушує закон і ставить під сумнів його добросовісність. Відповідач 02.09.2025 звернувся до суду з клопотанням про долучення до справи довідок ТОВ "БІНОТЕЛ" про зарахування коштів на рахунки [PERSON] та [PERSON] як доказів, зазначивши, що якщо порівняти суму, яка була нарахована відповідачем позивачу та була реально виплачена, то можна прийти до висновку, що виплачена сума значно більша від тієї, яка мала бути виплачена відповідно до встановлених посадових окладів, а саме: 1 924 313,00 грн. (сума, яка була виплачена позивачу) - 1 805 752,34 грн. (сума, яка підлягала до виплати) = 118560,66 грн. Математичне помісячне порівняння цих відомостей в розрізі кожного місяця показує, що суми, які фактично виплачено позивачці є більшими від тих сум, які їй було нараховано (які вона повинна була отримати). У своїх додаткових поясненнях, які надійшли до суду 11.09.2025, позивач вказує на недобросовісну поведінку відповідача, який змінював облікові дані щодо заробітної плати позивача за періоди з серпня 2024 року по лютий 2025 року. У матеріалах справи є докази того, що між сторонами існували трудові відносини. Відповідно до КЗпП України, головний бухгалтер відповідача (позивач) мав обов`язки щодо нарахування заробітної плати. Аргумент відповідача про довіру є неправдою, оскільки трудові відносини не базуються на довірі, а на підпорядкуванні працівника роботодавцю. Відповідач сам визнає заборгованість, що спростовує твердження про переплату. Зміна заробітної плати після звільнення позивача призвела до невірних розрахунків, що підтверджується документами з матеріалів справи. Відповідач маніпулює обставинами, намагаючись довести, що позивач сам нараховував собі заробітну плату, проте це спростовується документами, які підтверджують, що відповідач сам нараховував та виплачував зарплату, використовуючи власний електронний підпис. Позивачем 21.09.2025 подано до суду клопотання про визнання довідок відповідача про штатний розпис недостовірними, оскільки ці документи є підробленими, на них відсутні підписи керівника та фактично застосоване лише факсиміле невідомої особи. Це порушує вимоги щодо достовірності письмових та електронних доказів згідно з ЦПК України. Також позивач зазначає, що під час розгляду справи відповідач не надавав оригінали документів, а надані штатні розписи містять числові невідповідності, що підозріло збігаються з реальним окладом позивача. Відповідач намагається затягнути процес, подаючи недостовірні та сфальсифіковані дані. Позивач просить суд визнати надані штатні розписи недостовірними та не враховувати їх під час розгляду справи. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнав, заперечував проти їх задоволення, з підстав викладених у відзиві на позов та інших процесуальних документах по справі. Заслухавши позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що починаючи з 22.09.2019 позивач працювала головним бухгалтером ТОВ "БІНОТЕЛ". Відповідно до наказу відповідача №1-02.К від 25.02.2025 позивача було звільнено з 26.02.2025 із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У зв`язку з невиконанням ТОВ "БІНОТЕЛ" вимог ст. 116 КЗпП України позивач 03.03.2025 через електронну пошту надіслав відповідачу вимогу про розрахунок. Платіжною інструкцією № 583 від 04.03.2025 ТОВ "БІНОТЕЛ" перерахувало грошові кошти у сумі 160 690,68 грн., отримувач "Цел. зачис.БІНОТЕЛ ТОВ", призначення платежу "Виплата винагороди працівникам та гіг-спеціалістам резидента ДіяСіті при звільненні за лютий 2025 року". Факт отримання цих грошових коштів від підприємства в ході розгляду справи був підтверджений позивачем. Через відсутність відповіді на вимогу про розрахунок від 03.03.2025 позивач 02.04.2025 через електронну пошту повторно надіслав відповідачу вимогу про розрахунок. 07.04.2025 відповідач надіслав позивачу лист-запит за № 1/01 щодо особистих банківських реквізитів для отримання виплати розрахунку при звільненні. 08.04.2025 [PERSON] надіслала відповідь на запит ТОВ "БІНОТЕЛ" із зазначенням банківських реквізитів рахунку її сина [PERSON] , як отримувача належних їй коштів. Також просила відповідача надати їй письмове повідомлення про нараховані тв виплачені суми при звільненні, виплатити всі суми, що належать [PERSON] при звільненні від підприємства та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вже раніше було зазначено судом, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вимогами до роботодавця згідно зазначеної статті є: письмова форма повідомлення, зазначення розміру сум належних до виплати та повідомлення про такі суми перед виплатою. У своїх процесуальних документах у цій справі відповідач неодноразово визнавав той факт, що дійсно не надав [PERSON] письмового повідомлення про нараховані суми, належні їй при звільненні, а повний розрахунок з нею провів 04.03.2025. Так само, існування такого повідомлення і факт виплат позивачу належних їй виплат в день звільнення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді, у зв`язку з чим суд вважає підтвердженим порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України. За приписами ст. 117 КзПП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Згідно до викладеної в процесуальних документах по справі та підтвердженій в судовому засіданні позиції відповідача, виплативши [PERSON] грошові кошти у сумі 160 690,68 грн. згідно платіжній інструкції № 583 від 04.03.2025, ТОВ "БІНОТЕЛ" повністю розрахувалось із позивачем. А тому середній заробіток, як фінансова санкція за час затримки по розрахунку з працівником, має обраховуватися за чотири дні (27.02.2025-04.03.2025). Суд вважає таку позицію необґрунтованою та безпідставною, виходячи з наступних міркувань. У своєму позові, з урахуванням збільшених вимог, окрім компенсації за затримку розрахунку при звільненні, [PERSON] просила суд стягнути заробітну плату за відпрацьовану частину лютого 2025 року та компенсацію за невикористану відпустку у 2023-2025 роках. Відповідно до преамбули Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) саме цим Законом визначаються економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Відповідно до норми ч. 1 ст. 21 Закону № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (ст. 21 Закону № 108/95-ВР). За приписами ч.ч. 1 та 4 ст. 26 Закону № 108/95-ВР відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. Не допускаються відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством стягнення не звертається. Виходячи з вищенаведених норм у спірних правовідносинах єдиними можливими відрахуваннями із нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є передбачені чинним законодавством відрахування на сплату податку з фізичних осіб та військовий збір. Відрахування із заробітної плати та компенсаційних виплат в рахунок раніше отриманої заробітної плати або інших виплат законодавством не передбачені. Тому, у випадку, якщо відповідач вважає, що позивачем неправомірно були отримані певні грошові кошти, він не позбавлений права стягнути їх самостійно за цивільним позовом в рамках відповідного кримінального провадження. Або в разі отримання позивачем цих грошових коштів без достатніх правових підстав, повернути їх в цивільному порядку, подавши до суду окремий позов в порядку ст. 1212 ЦК України. Таким чином, суд погоджується з позицією позивача, що компенсацію за затримку розрахунку слід проводити в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням їх збільшення, за період з 27.02.2025 по 10.06.2025, а саме: за 104 календарних дні. Проте, судом в розрахунку позивача виявлено помилку через неправильне застосування порядку розрахунку, а саме: розрахунок базової середньої заробітної плати за останні два місяці роботи позивчачем зроблено, виходячи з календарних днів, а не робочих. Так, відповідно до абз. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. П. 8 вказаного Порядку передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Тому, для розрахунку у випадку позивача, яка була звільнена у лютому 2025 року, слід брати середню заробітну плату за грудень 2024 року та січень 2025 року, в яких було 45 робочих днів. При цьому твердження відповідача про те, що позивач певний проміжок часу у цей період перебувала у відпустці, суд не бере до уваги, оскільки воно не підтверджено жодним наявним в справі доказом. Для визначення сум середнього заробітку позивача суд бере дані про нараховану заробітну плату [PERSON] , які містяться довідці Форми ОК-7 "Індивідуальні відомості про застраховану особу" від 01.03.2025 (а.с. 12) та довідці "Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 22.04.2025 щодо платника податків [PERSON] за період з січня 2024 року по лютий 2025 року, виданий Державною податковою службою України (а.с. 33), оскільки ці документи видані державними органами, є об`єктивно незалежними один від одного та узгоджуються між собою сумами доходів позивача: грудень 2024 року - 208 772,65 грн., січень 2025 року - 177 780,00 грн. Суд не приймає до уваги довідку (уточнену) ТОВ "БІНОТЕЛ" за № 00000000032 від 19.05.2025 в якості належного доказу, оскільки подання інформації, яку вона містить, безпосередньо залежить від волі відповідача, ця інформація декілька разів під час розгляду справи відповідачем змінювалася, як зазначено відповідачем, з технічних причин, а також вона суперечить інформації, отриманої від пенсійного та податкового органів, а тому не може вважатися судом достовірною. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за два повні останні місяці перед звільненням склала 8 590,06 грн. (208 772,65 грн. + 177 780,00 грн.)/45 робочих днів = 386 552,65 грн.)/45 робочих днів = 8 590,06 грн.) В свою чергу, компенсація за затримку розрахунку при звільненні складає 893 366,24 грн. (8 590,06 грн.*104 дні = 893 366,24 грн.). Водночас у своїх позовних вимогах позивач просила стягнути заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у розмірі 583 569,80 грн., не враховуючи утримані податки (військовий збір 5% та податок на доходи фізичних осіб 5%). З цього приводу суд зазначає, що у статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи, що здійснений судом розрахунок компенсації за затримку розрахунку при звільненні є більшим, ніж в своїх вимогах просить задовольнити позивач, а суд обмежений в своєму розсуді заявленими позивачем вимогами, позов в цій частині полягає задоволенню відповідно до прохальної частини позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 648 410,88 грн. нарахованої позивачем компенсації. Щодо розрахунку заробітної плати за відпрацьовану частину лютого 2025 року, то спір між сторонами був лише у визначенні розміру цієї плати: позивав у своєму розрахунку виходив з власного окладу - 177 780,00 грн., в той час як відповідач наполягав на розмірі окладу позивача - 171 125,00 грн. Суд відхиляє розрахунок відповідача, який заснований на розмірі доходу на визнаній судом недостовірній довідці (уточненій) ТОВ "БІНОТЕЛ" за № 00000000032 від 19.05.2025, та бере за основу розрахунок позивача, який базується на довідці "Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 22.04.2025 щодо платника податків [PERSON] за період з січня 2024 року по лютий 2025 року, виданий Державною податковою службою України, відповідно до якого нарахований ТОВ "БІНОТЕЛ" дохід позивача у січні 2025 склав 177 780,00 грн. (а.с. 33). При цьому, кількість відпрацьованих позивачем робочих днів у лютому 2025 року (з 1 по 26 число) склала 18 днів (зазначений факт визнається обома сторонами). Загальна кількість робочих днів в лютому 2025 року - 20 днів Заробітна плата позивача за один робочий день у лютому 2025 року складає 177 780,00 грн./20 дн. = 8 889,00 грн./день Отже, нарахована заробітна плата позивача за 18 робочих днів лютого 2025 року становить 8 889,00 грн./день*18 дн. = 160 002,00 грн. Стосовно компенсації за невикористану відпустку, то ознайомившись із зробленими сторонами розрахунками та перевіривши їх, суд приймає як вірний розрахунок, зроблений позивачем, оскільки у ньому правильно застосований період обрахування загального доходу позивача за 12 місяців, які передували звільненню (заробітна плата за період 01.02.2024-01.02.2025). В той час, як для розрахунку загального доходу позивача відповідачем взятий неповний річний період, а саме: із лютого 2024 року по січень 2025 року. Відповідно розрахунок компенсації за невикористану відпустку має робитися за формулою: як сума заробітної плати за 2023 рік та заробітної плати за період з 01.01.2024, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки: 1) з 01.01.2023 до 31.12.2023 = залишок невикористаних днів відпустки 34 календарних дні. Розрахунок суми компенсації за цей період є таким: 349 221,89 гривень (заробітна плата за 2023 рік)/365 календарних днів = 956,77 грн.*34 дні невикористаної відпустки = 32 530,18 грн. (розрахунок відповідача в цій частині є тотожнім). 2) за період з 01.01.2024 по 26.02.2025 = 28 днів. Розрахунок суми компенсації за цей період є таким: 1 745 516,37 гривень (заробітна плата за період 01.02.2024-01.02.2025)/366 календарних днів = 4 769,17 грн.*28 днів невикористаної відпустки = 133 536, 76 грн. Отже, загалом компенсація за 62 дні невикористаної відпустки становить 166 066,94 (32 530,18 грн. + 133 536, 76 грн.) грн. Таким чином, загальна сума, яка підлягає нарахуванню та стягненню з ТОВ "БІНОТЕЛ" на користь [PERSON] становить 974 479,82 грн. і складається з: компенсації за затримку розрахунку при звільненні - 648 410,88 грн., заробітної плати позивача за лютий 2025 року - 160 002,00 грн., компенсації за невикористану відпустку - 166 066,94 грн. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача суму нарахованого заробітку, а не, як просить позивач, суму виплат, що підлягає їй до сплати без врахування утриманих податків (військовийй збір 5% та податок на доходи фізичних осіб 5%). При цьому суд не вважає такий підхід до розрахунку як вихід за межі позовних вимог, оскільки він базується на висновку Верховного Суду, зробленому в постанові від 18.10.2024 у справі № 757/27799/21-ц про те, що суд не повинен розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, а у резолютивній частині рішення суд повинен указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів. Така позиція підтверджується й іншою практикою Верховного Суду, зокрема у пунктах 86-90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19 зазначено, що: «системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19» та в резолютивній частині постановила: «Викласти абзац четвертий резолютивної частини в новій редакції: «Стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ідентифікаційний код 37316378; місцезнаходження: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], місце проживання: [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 895 561,73 грн (вісімсот дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одна гривня 73 копійки) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 808/8156/14 (адміністративне провадження № К/9901/21084/20, № К/9901/22282/20) вказано, що: «надаючи оцінку викладеним у касаційній скарзі Прокуратури Запорізької області доводам щодо неправильного розрахунку судами першої та апеляційної інстанцій розміру належного заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на незазначення у резолютивній частині рішення суду, що сума середнього заробітку визначена без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів, колегія суддів зазначає таке. Як слідує з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, Запорізький окружний адміністративний суд стягнув з Прокуратури Запорізької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 13 січня 2020 року у розмірі 986 593,36 грн. У постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу суд вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення." Крім того, під час судового розгляду справи встановлено, що платіжною інструкцією № 583 від 04.03.2025 ТОВ "БІНОТЕЛ" перерахувало грошові кошти у сумі 160 690,68 грн. позивачу в якості компенсаційних виплат, факт отримання яких позивачка підтвердила. Отже, кінцева заборгованість ТОВ "БІНОТЕЛ" перед [PERSON] , яка підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням виплаченої ним суми, без утримання податків та інших обов`язкових платежів, становить 813 789,14 грн. (974 479,82 грн. - 160 690,68 грн.). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 8137,89 грн. Також, оскільки зі змісту платіжної інструкції № 583 від 04.03.2025 неможливо встановити конкретне призначення зробленої відповідачем позивачу виплати (зарплата чи компенсація за невикористану відпустку), відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць до негайного виконання у визначеному судом розмірі 160 002,00 грн. за 18 відпрацьованих робочих днів у лютому 2025 року (без утримання податків та інших обов`язкових платежів) Інші доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, не спростовують встановлених висновків суду та не є юридично визначальними.

Outcome: partial