Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Комунального підприємства\~«Теплопостачання міста Одеси»\~до [PERSON] про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію у розмірі 7569,90 грн., які надаються за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2025 р. відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 23.06.2025 р. до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у позовних вимогах у зв`язку із наступним. За розрахунком\~КП «ЖКС\~Фонтанський» ймовірна\~заборгованість [PERSON] \~за теплову\~енергію за\~особовим рахунком\~на оплату\~послуг 03/2025\~для [NUMBER] \~за період\~з листопада\~2021\~року по\~травень [ADDRESS] ,\~становить 8498,45\~грн.,\~при цьому\~позивач КП\~«Теплопостачання міста\~Одеси»\~просить стягнути\~7569,90\~грн.\~Відповідачу незрозуміло\~чому суми\~в документах\~не співпадають,\~а саме\~8498,45\~грн.\~та 7569,90\~грн.,\~чому не\~була проведена\~звірка і\~не був\~оформлений відповідний\~Акт звірки,\~тому претензія\~щодо заборгованості\~відповідачем не\~визнається і\~є безпідставною\~та необґрунтованою.Стягувачом пропущена\~позовна давність\~(3\~роки),\~клопотання щодо\~поновлення позовної\~давності в\~суд не\~подавалося,\~позовна давність\~не поновлювалася\~щодо позовних\~вимог з\~10.2021\~року та\~з 01.2022\~року.\~Нарахування,\~які здійснені\~позивачем,\~є помилковими,\~відсутні документи\~(договір\~на отримання\~послуги,\~акт звірки\~заборгованості),\~які підтверджують\~те,\~що він\~є споживачем\~житлово -\~комунальних послуг,\~в квартирі,\~щодо якої\~здійснюються нарахування,\~на даний\~момент там\~не проживає.Як доказ суду надається копія довідки КП\~«ЖКС «Фонтанський»\~від 28.02.2025\~р.\~про відсутність\~опалення в\~квартирі та\~отримання відповідачем\~послуг з\~теплопостачання.Індивідуальний Договір на отримання послуги від Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» не оформлений, і не підписаний сторонами договірних відносин. Також просить суд звільнити відповідача від судових витрат, як ветерана війни-інваліда війни 2-групи на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір». Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що КП\~«Теплопостачання міста Одеси»\~є постачальником теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді із Державного реєстру речових прав на нерухове майно, яка сформована через систему «Електронний суд», [PERSON] є власником нерухомого майна (квартири), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , за яким здійснюється облік наданих послуг з постачання теплової енергії на опалення та гарячої води за адресою: [ADDRESS] . 24.02.2025 р. Приморським районним судом м.Одеси було видано судовий наказ у справі №522/3073/25 відповідно до якого стягнуто з [PERSON] заборгованість за теплову енергію за особовим рахунком № [NUMBER] за період з листопада 2021 року по грудень 2024 року за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 8\~692,51 грн. та судові витрати. Однак, вказаний судовий наказ було скасовано Ухвалою Приморського районного\~суду м.\~Одеси від 04.03.2025 р. Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. У постанові КЦС ВС від 23.11.2022 у справі № 761/43664/18 вказано, що частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі). Індивідуальний договір вважається укладений зі споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Текст такого договору було розміщено 04.10.2021 року на офіційному сайті КП «Теплопостачання міста Одеси» www.teplo.od.ua. Таким чином, типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів. Відповідно до п. 1 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, цей договір є публічним договором\~приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі - послуга) індивідуальному споживачу (далі - споживач). Цей договір укладається сторонами з урахуванням ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України. Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: - плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; - плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналіз зазначених\~норм законодавства\~дає підстави\~для висновку\~про те,\~що споживачі\~зобов`язані\~оплатити житлово-комунальні\~послуги,\~якщо вони\~фактично користувалися\~ними,\~а тому\~факт відсутності\~договору про\~надання житлово-комунальних\~послуг сам\~по собі\~не може\~бути підставою\~для звільнення\~споживача від\~оплати послуг\~у повному\~обсязі. Адже, позивач не може самостійно припинити надавати послуги відповідачу з теплопостачання з тієї причини, що відключення квартири відповідача від системи теплопостачання неможливе без проникнення в саму квартиру. Вказана позиція повністю співпадає з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів КГС від 21 квітня 2020 року у справі № 910/7968/19. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 68, 162 ЖК України та п.5 ст.45 «Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», затв. Постановою КМ України від 21.08.2019 р. №830,споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Згідно п. 13 Правил Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. На підставі наданих суду доказів, було встановлено, що КП «Теплопостачання міста Одеси» постачає теплову енергію за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , тоді як останній належним чином не виконує свої обов`язки шляхом оплати за постачання теплової енергії, у зв`язку із чим у відповідача утворилась заборгованість. Відповідно наданого позивачем Реєстру нарахувань та оплат по абоненту [PERSON] розмір заборгованості за спожиту теплову енергію у період з жовтня 2021 року по березень 2025 року включно становить 7569,90 гривень. Щодо доводів представника відповідача про те, що відповідно до довідки КП «ЖКС «Фонтанський» від 28.02.2025 р. у квартирі за адресою: [ADDRESS] , відсутнє опалення та відповідач не отримує послуги, суд зазначає наступне. З Довідки КП «ЖКС «Фонтанський» від 28.02.2025 р. вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , відсутнє опалення з початку опалювального сезону 2024 р. по 28.02.2025 р. Суд приймає вказану довідку до уваги, погоджується із доводами сторони відповідача про відсутність опалення з початку опалювального сезону 2024 р. по 28.02.2025 р., та зазначає, що у зв`язку із вказаним з Реєстру нарахувань та оплат по абоненту [PERSON] КП «Теплопостачання міста Одеси» виключило із заборгованості у розмірі 9426,46 грн. - суму 1855,56 грн., у зв`язку із чим розмір заборгованості становить 7569,90 гривень. Щодо доводів представника відповідача про те, що за розрахунком КП «ЖКС Фонтанський» ймовірна заборгованість [PERSON] за теплову енергію за особовим рахунком на оплату послуг 03/2025 для [NUMBER] за період з листопада 2021 року по травень [ADDRESS] , становить 8498,45 грн., при цьому позивач КП «Теплопостачання міста Одеси»\~просить стягнути 7569,90 грн. Суд відхиляє вказані доводи, оскільки відповідач посилається на Рахунок на оплату за послуги, які надає КП «ЖКС Фонтанський» за УБПТ. Вказаний рахунок КП «ЖКС Фонтанський» на суму 8498,45 грн. не стосується даної справи та заборгованості відповідача за спожиту теплову енергію. Щодо доводів представника відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, а саме строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Законом № 540-ІХ внесено зміни до пункту розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та передбачено, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі Постанова № 211). Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25 серпня 2021 року у справі №914/1560/20. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Проте, указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час. Згідно п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, позовна давність повинна відраховуватися з року, що передують 12.03.2020 року, а тому, враховуючи те, що до позовів про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги застосовується загальна позовна давність терміном у три роки, позовна давність у даному конкретному випадку повинна відраховуватися з 13.03.2017 року. Враховуючи викладене та період заборгованості з жовтня 2021 року по березень 2025 року включно, суд прийшов до висновку, що позивач звернувся із позовом в межах строку позовної давності. Відповідач не надав, матеріали справи не містять актів-претензій про неналежне надання або ненадання послуг, не надано власного розрахунку нарахувань за послугу з постачання теплової енергії та не спростовано правильність таких нарахувань, здійснених позивачем. Суд вважає, що позовна заява КП «ТМО» до [PERSON] є обґрунтованою, а з матеріалів справи вбачається порушення прав позивача, зумовлені несплатою відповідачем житлово-комунальних послуг, а тому, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доказів зворотного суду не було надано. Суд погоджується із зазначеним розрахунком заборгованості та доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судового збору суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 3 028,00 гривень. Згідно платіжної інструкції №449 від 10.03.2025 р. позивач сплатив в якості судового збору грошову суму у розмірі 3028,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 05.11.2008 р. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суд вважає, що відшкодування судового збору позивачу має бути здійснено за рахунок держави, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved