Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» (надалі - ТОВ «ФК «Кредит - Капітал») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 48500,00 грн. заборгованості за кредитним договором, укладеним [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі - ТОВ «Мілоан»), а також судових витрат, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладеного [PERSON] з ТОВ «Мілоан» кредитного договору, відповідачка отримала кредит на умовах поворотності, строковості та платності. Однак позичальник [PERSON] порушила умови укладеного договору щодо своєчасності повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, у зв`язку з чим у неї перед ТОВ «Мілоан» утворилась заборгованість у вищезазначеному розмірі. ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» укладено договір факторингу з ТОВ «Мілоан», відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги стягнення заборгованості за укладеним [PERSON] кредитним договором. У відзиві на позов представник відповідачки адвокат Шумра І.В. повідомила позицію відповідачки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через неправомірне застосування у кредитному договорі, укладеному з [PERSON] , денної процентної ставки, розмір якої перевищує встановлене у ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» обмеження - 1 %, а також через сплив позовної давності, на застосуванні якої сторона відповідачки наполягає у відзиві. У відзиві також зазначається про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] витрат на правничу допомогу через неподання документів у підтвердження їх фактичного понесення позивачем. Інші заяви по суті справи учасниками справи не подавались. В судове засідання представник позивача, відповідачка та її представник не з`явились, представники позивача та відповідачки клопотали про розгляд справи у їх відсутності. На підставі ст.223 ЦПК України судом ухвалено провести розгляд справи у відсутності сторін. При цьому на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] 17 березня 2021 року укладено договір про споживчий кредит № 3510433 (індивідуальна частина, надалі - кредитний договір, договір споживчого кредиту № 3510433), за умовами якого [PERSON] отримала у кредит грошові кошти у розмірі 10000,00 грн. строком на 30 днів з можливістю пролонгації, на умовах сплати процентів в розмірі 7500,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, з 17.03.2021 по 16.04.2021, та зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти та комісію 16.04.2021. Договором передбачено можливість його пролонгації на пільгових або стандартних (базових) умовах (п.п.1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.5.1, 1.5.2, 2.2.1, 2.3.1, 2.4.1 договору споживчого кредиту № 3510433). Вказаний договір укладений шляхом подання відповідачкою [PERSON] 17 березня 2021 року заявки на отримання кредиту № 3510433 через кабінет клієнта на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua та погодження такої заявки ТОВ «Мілоан» з наступним підписанням договору, що підтверджує узгодження сторонами істотних умов договору споживчого кредиту № 3510433. За положеннями ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Закон України "Про електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Укладення між фінансовою установою та боржником договору про надання кредиту в електронній формі відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію", оскільки Банк, отримавши підписані документи, ідентифікував особу, отримавши відомості про її прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання та іншу персональну інформацію, зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис). З довідки ТОВ «Мілоан» б/н від 12.06.2025 вбачається, що [PERSON] була ідентифікована ТОВ «Мілоан» та підписала договір споживчого кредиту № 3510433 одноразовим ідентифікатором S46338, який був відправлений ТОВ «Мілоан» 17.03.2021 об 11:20 год. на номер телефону [NUMBER] , зазначений [PERSON] в Анкеті-заяві на кредит № 3510433, поданій 17.03.2021 через створений нею особистий кабінет на офіційному веб-сайті URL: https://miloan.ua. Зі змісту відзиву вбачається, що факт укладення [PERSON] з ТОВ «Мілоан» у вищезазначений спосіб договору споживчого кредиту № 3510433 від 17.03.2021 відповідачкою не оспорюється. Зарахування коштів у розмірі 10000,00 грн. на картковий рахунок позичальника [PERSON] [NUMBER] підтверджується платіжним дорученням № 41759867 від 17 березня 2021 року, згідно з яким платник ТОВ «Мілоан» перерахував отримувачу [PERSON] кошти у вищезазначеному розмірі з призначенням платежу: «кошти згідно договору 3510433». Таким чином, суд вважає доведеним, що між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» було укладено кредитний договір в електронному вигляді шляхом обміну повідомленнями через особистий кабінет користувача із використанням веб-сайту URL: https://miloan.ua та висловлення клієнтом згоди із запропонованими умовами кредитування за допомогою використання електронного одноразового ідентифікатора. Складовими вказаного договору є додатки до нього, що включають істотні умови кредитного договору: Паспорт споживчого кредиту та Графік платежів. Статтями 512-514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 02 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги № 73-МЛ, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» за плату права грошової вимоги ТОВ «Мілоан» до позичальників за кредитними договорами згідно з реєстром боржників. Передання грошових вимог оформлено Актом приймання-передавання Реєстру боржників від 02.07.2021. Як вбачається з Витягу від 15.07.2025 Реєстру боржників до договору про відступлення прав вимог № 73-МЛ від 02.07.2021, за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , за договором № 3510433 від 17.03.2021, сума заборгованості позичальника за яким станом на 02.07.2021 становить 48500,00 грн. Таким чином, суд встановив, що за зобов`язаннями [PERSON] перед ТОВ «Мілоан» за договором споживчого кредиту № 3510433 право вимоги у встановленому законом порядку перейшло до ТОВ «ФК «Кредит - Капітал». Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. З Виписки ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з особового рахунку за кредитним договором №3510433 від 17.03.2021 слідує, що у [PERSON] станом на 24.07.2025 наявна заборгованість в розмірі 48500,00 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10000,00грн., заборгованості по процентам в розмірі 37500,00 грн. та заборгованості за комісією у розмірі 1000,00 грн., уся заборгованість є простроченою та станом на 24.07.2025 позичальником не погашена. Надані позивачем відомості про відсутність будь-яких платежів у виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором споживчого кредиту № 3510433 стороною відповідача не спростовано, у відзиві представник відповідачки зазначає про фактичне визнання неповернення [PERSON] тіла кредиту у розмірі 10000,00 грн. та несплати нею комісії у розмірі 1000,00грн. Так як строк повернення кредиту на момент розгляду справи наступив, з огляду на положення ст.ст.526, 1046, 1049 ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення суми позичених коштів у розмірі 10000,00 грн. Суд вважає також обґрунтованими вимоги до позичальника [PERSON] про стягнення 1000,00 грн. комісії, з огляду на норму ст.526 ЦК України та положення п.п.1.4, 1.5.1 договору споживчого кредиту №3510433. Вирішуючи вимоги в частині стягнення процентів за користування наданими в позику коштами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Разом з тим, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 ЦК України. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За умовами укладеного між сторонами договору № 3510433 про споживчий кредит, строк кредиту становить 30 днів з 17.03.2021 (строк кредитування), термін (дата) повернення кредиту, сплати процентів та комісії - 16.04.2021 (п.п. 1.3, 1.4 договору). За цей період нарахуванню підлягають проценти за процентною ставкою 2,5 % на день від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитування, що складає 7500,00 грн. (п.1.5.2 договору). Проте зі змісту Відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення від 15.06.2021 вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувались позичальнику [PERSON] у період з 17.03.2021 по 15.06.2021, при цьому до 16.04.2021 включно - в сумі 250,00 грн. на день (виходячи з процентної ставки 2,5 % за кожен день користування кредитом), а з 17.04.2021 - в сумі 500,00 грн. на день (виходячи з процентної ставки 5 % за кожен день користування кредитом). Зі змісту вищезазначеного документу вбачається, що до 16.04.2021 включно проценти нараховувались на підставі п.1.5.2 договору, а з 17.04.2021 - на підставі п.1.6 договору, яким передбачено стандартну (базову) ставку від фактичного залишку за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.3.1.2 договору № 3510433 передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, що відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але не більше 60 днів, і у такому разі проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною у п.1.6 договору. Разом з тим, положення вищенаведеного п.2.3.1.2 договору споживчого кредиту №3510433, а також відповідні відомості у Паспорті споживчого кредиту № 3510433, з огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду застосовані бути не можуть. При цьому положення у п.7.1 договору про те, що строк дії договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань, не свідчить про те, що сторони погодили нарахування та сплату процентів від дати отримання позики і до дати повного виконання своїх зобов`язань позичальником. Умовами договору передбачено сплату позичальником неустойки у разі прострочення виконання грошових зобов`язань у виді пені та процентів (п.п.4.1 - 4.2 договору споживчого кредиту № 3510433). Суду не надано доказів на підтвердження здійснення у визначеному цим договором порядку пролонгації договору позики між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , надання нею згоди на продовження строку кредитування на таких умовах, надання їй нового графіка платежів, сплати нею встановлених договором платежів як обов`язкової умови пролонгації. Відтак, за встановлених судом обставин, наявність у п.7.1 договору кредиту умови про продовження строку його дії після настання строку виконання позичальником [PERSON] грошового зобов`язання у разі його невиконання, не впливає на настання узгодженого сторонами у п.1.4 договору про споживчий кредит строку повернення нею грошових коштів, та не змінює його. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Виходячи зі змісту вищезазначених норм, а також п.1.4 договору про споживчий кредит, починаючи з 17 квітня 2021 року [PERSON] допустила прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому, виходячи з вищенаведеної правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, за період після прострочення боржника проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит) стягненню не підлягають, натомість за період після такого прострочення можуть бути стягнуті проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Одночасно, пунктом 4.5 договору про споживчий кредит № 3510433 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6 договору, в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. Проте з Виписки ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з особового рахунку за кредитним договором № 3510433 від 17.03.2021 слідує, що у структурі заявленої до стягнення в судовому порядку заборгованості [PERSON] відсутня заборгованість по сплаті процентів як відповідальності у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання. Проценти у загальному розмірі 37500,00 грн. нараховані як договірні та, як вбачається зі змісту Відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення, включають як проценти за період встановленого у договорі строку кредитування (з 17.03.02021 по 16.04.2021), так і період за межами цього строку (з 17.04.2021 по 15.06.2021). Крім того, суду не надано доказів направлення позичальнику [PERSON] після настання строку виконання зобов`язань передбаченої п.4.5 договору споживчого кредиту №3510433 «відповідної вимоги кредитодавця». З огляду на зміст позовних вимог та обставин, наведених у позовній заяві, а також зміст вищезазначених Виписки ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з особового рахунку за кредитним договором № 3510433 від 17.03.2021 та Відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення, суд констатує, що проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як відповідальність у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання [PERSON] ані кредитодавцем ТОВ «Мілоан», ані фактором ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не нараховувались та до стягнення не заявлялись. Відтак, суд не вбачає правових підстав для стягнення на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» нарахованих ТОВ «Мілоан» позичальнику [PERSON] за умовами договору споживчого кредиту № 3510433 процентів за користування кредитом, починаючи з дати настання прострочення виконання нею грошових зобов`язань - 17 квітня 2021 року. Виходячи з положень п.1.5.2 договору споживчого кредиту № 3510433, суд вбачає правові підстави для стягнення з позичальника [PERSON] виключно процентів за користування кредитом, виходячи з денної процентної ставки 2,5 % за період строку кредиту з 17.03.2021 по 16.04.2021 в розмірі: 10000,00 грн. * 2,5 % * 30 днів = 7500,00 грн. Суд відхиляє наведені у відзиві на позов доводи сторони відповідачки про те, що передбачені договором проценти перевищують максимальну денну процентну ставку, встановлену ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому в силу положень цього Закону такі умови кредитного договору є нікчемними, з огляду на таке. Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки за споживчим кредитом не може перевищувати 1 %. Такою частиною статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ від 22.11.2023, який набрав чинності 24.12.2023. Натомість договір про споживчий кредит № 3510433, що містить умову про розмір процентної ставки за користування кредитом 2,5 % на день, укладений [PERSON] 17.03.2021, проценти за договором нараховані їй також за період, що передував 24.12.2023. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Проценти за користування кредитом, нараховані [PERSON] за період строку кредитування - з 17.03.2021 по 16.04.2021, не є цивільною відповідальністю, а є платою за надану позику (кредит), передбаченою ч.1 ст.1048 ЦК України. Відтак, їх нарахування та вимога про їх стягнення не є випадком, що охоплюється ч.2 ст.5 ЦК України, і положення ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до правовідносин, що виникли між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] у зв`язку з укладенням договору № 3510433, застосуванню не підлягають. Отже, загальний розмір заборгованості, щодо якої виходячи з умов укладеного договору споживчого кредиту № 3510433 наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», складається з 10000,00 грн. тіла кредиту, 7500,00 грн. процентів за користування кредитом, 1000,00 грн. комісії, а всього: 10000,00 грн. + 7500,00 грн. + 1000,00грн. = 18500,00 грн. За змістом ст.514 ЦК України, дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутність законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. Оскільки, як встановлено судом, у ТОВ «Мілоан» на момент укладення з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» договору про відступлення прав вимоги № 73-МЛ від 02.07.2021 були наявні права кредитора у правовідносинах з [PERSON] за договором споживчого кредиту № 3510433 на суму неповернутих коштів у розмірі 18500,00 грн., саме у такому обсязі права вимоги перейшли до нового кредитора - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Вирішуючи питання наявності підстав для застосування позовної давності, на чому наполягала представник відповідачки у відзиві на позов, суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст.257, 260-263, ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та обчислюється за загальними правилами визначення строків. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності зупиняється: якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила) та в інших випадках. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Оскільки за умовами укладеного договору № 3510433 строк виконання [PERSON] своїх зобов`язань закінчувався 16.04.2021, з 17.04.2021 мав розпочатись перебіг позовної давності за вимогами про стягнення її заборгованості за цим договором. Останнім днем перебігу позовної давності за такою вимогою мало бути 17 квітня 2024 року. Разом з тим, з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з подальшим продовженням відповідними постановами його строку, який діяв до 30 червня 2023 року, коли був скасований постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-IX, який набрав чинності 02.04.2020). Отже, карантин на законодавчому рівні визнано обставиною непереборної сили згідно з переліком форс-мажорних обставин, передбачених у ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Тому з указаної дати застосовуванню підлягало правило, передбачене у п.1 ч.1 ст.263 ЦК України, щодо зупинення перебігу позовної давності, коли пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія - непереборна сила. Таким чином, на момент настання прострочення виконання [PERSON] зобов`язань за договором № 3510433 (17.04.2021) строк позовної давності був зупинений, і відновив свій перебіг лише 01.07.2023. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] 28.08.2025, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Відтак, заява представника відповідачки про застосування позовної давності у даній справі задоволенню не підлягає. За таких обставин суд вбачає правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за договором споживчого кредиту № 3510433 від 17.03.2021, укладеним з ТОВ «Мілоан», на користь нового кредитора - позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», у визнаному судом обґрунтованим розмірі 18500,00 грн. Позивачем понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. У підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду подано: договір № 0107 від 01.07.2025 про надання правової (правничої) допомоги, укладений між АО «Апологет» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», у п.2.3 якого зазначено про вартість наданих послуг правничої допомоги за одну кредитну справу у розмірі 8000,00 грн., Акт № Д/370 від 24.07.2025 наданих послуг (правової (правничої) допомоги) щодо стягнення коштів з клієнта [PERSON] за кредитним договором № 3510433 на суму 8000,00 грн., а також Детальний опис наданих послуг до Акту № Д/370 від 24.07.2025 наданих послуг за договором № 0107 від 01.07.2025, згідно з яким в рамках надання правничої допомоги щодо стягнення коштів з клієнта [PERSON] за кредитним договором № 3510433 клієнту надано: усну консультацію, здійснено ознайомлення з матеріалами кредитної справи, складено позовну заяву та подано її від імені клієнта. Суд враховує, що згідно з положеннями ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу покладається на відповідача, від якого клопотань про зменшення розміру заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, не надходило. Суд відхиляє викладені представником відповідачки у відзиві доводи про те, що відсутність платіжного документа у підтвердження фактичного понесення ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрат на надання йому АО «Апологет» правничої допомоги унеможливлює вирішення судом питання розподілу цих витрат, враховуючи наступне. Відповідно до п.2.5 договору № 0107 від 01.07.2025 про надання правової (правничої) допомоги, укладений між АО «Апологет» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», термін оплати послуг вказується в Акті наданих послуг. Згідно з п.6 Акту № Д/370 від 24.07.2025 наданих послуг (правової (правничої) допомоги) про надання правничої допомоги щодо стягнення коштів з клієнта [PERSON] за кредитним договором № 3510433, клієнт зобов`язаний зробити перерахунок суми наданих послуг на рахунок виконавця протягом 1 року з моменту підписання Акту. Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 08.09.2020 у справі №640/10548/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем та пов`язаних зі стягненням з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 3510433, незважаючи на відсутність доказів фактичного їх понесення на момент розгляду даної цивільної справи, адже за умовами укладеного позивачем договору про надання професійної правничої допомоги, строк розрахунку з АО «Апологет» ще не наступив. Отже, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу на підставі ст.141 ЦПК України слід присудити пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача 924,01 грн. судового збору та 3051,55 грн. витрат на надання професійної правничої допомоги, а всього 3975,56 грн. понесених судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial