Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Позивач мала намір реалізувати нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві особистої приватної власності на підставі Договору дарування квартири посвідченого 17 березня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим №888 в місті Києві на бланку серії ВМС №284739. Однак, в процесі підготовки до здійснення правочину виявилося, що Квартира не може бути відчужена у зв`язку з тим, що на дане нерухоме майно був накладений арешт, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Так, відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо зазначеної Квартири існує обтяження - арешт нерухомого майна на підставі постанови серії АА №057717 відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києва про арешт майна боржника - [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження від 05 травня 2003 року. Копія зазначеної постанови надіслана Першою київською державною нотаріальною конторою 18.02.2025 листом вих. №860/01-16 від 18.02.2025 р. Так, 20.02.2025 року Шевченківським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) представника позивача було повідомлено, що в ході проведення виконавчих дій арешт на майно не накладався, в Автоматизованій системі виконавчих проваджень (АСВП) відсутні дані стосовно винесення постанови державного виконавця Шевченківського РУЮ у м. Києві №АА 057717 від 05.05.2003 року, а також посилання на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». В подальшому, а саме 22.04.2025 року Шевченківським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) позивача повідомлено, що в ході проведення виконавчих дій арешт на майно не накладався, в Автоматизованій системі виконавчих проваджень (АСВП) відсутні дані стосовно винесення постанови державного виконавця Шевченківського РУЮ у м. Києві №АА 057717 від 05.05.2003 , а також посилання на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Нерухоме майно належить громадянці [PERSON] на праві особистої приватної власності та не є спільною власністю подружжя, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 57 СК України. Зважаючи на те, що квартира є власністю позивача з 17.04.2020 року та не є майном, шо належить [PERSON] як боржнику у виконавчому провадженні, арешт майна має бути знятий. За таких обставин представник позивача просить суд зняти арешт з нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , накладений на підставі постанови АА №057717 від 05.05.2003 Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 26.07.2004 за № 80198. Провадження в справі відкрито 25.08.2025 відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача подав заяву про визнання позову [PERSON] . В заяві вказано, що відповідач ніколи не мав відношення до спірної квартири. Нерухоме майно належить виключно позивачу на праві особистої приватної власності. Просить суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача також просив задовольнити вимоги щодо зняття арешту з нерухомого майна, яке належить [PERSON] . Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Правом на подачу пояснень на позов не скористались. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним доказам, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, посвідченого17 березня 2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим №888 в місті Києві на бланку серії ВМС №284739 (копія договору наявна в матеріалах справи). Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на кв. [ADDRESS] Першою київською державною нотаріальною конторою 26.07.2004 зареєстроване обтяження - арешт на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві АА № 057717 від 05.05.2003 року. Копія постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, направлена стороні позивача Першою Київською державною нотаріальною конторою свідчить про те, що арешт на нерухоме майно накладено в межах примусового виконання виконавчого листа, виданого 28.08.2001 Радянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь КБ «Фінанси і кредит». 22.04.2025 року Шевченківським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) представника позивача повідомлено про те, в Автоматизованій системі виконавчих проваджень (АСВП) відсутні дані стосовно винесення постанови державного виконавця Шевченківського РУЮ у м. Києві №АА 057717 від 05.05.2003 року, а в ході проведення виконавчих дій боржником за яким є [PERSON] ВП [NUMBER], ВП [NUMBER], ВП [NUMBER] арешт на майно не накладався (копія листа Вих. №8581/27 10-25 від 10.04.2025 р. наявна в матеріалах справи). Також начальником відділу Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) зазначено, що вичерпний перелік підстав для знаття арешту з майна боржника встановлений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Роз`яснено , що в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України держава гарантує не тільки свободу придбання житла, але й можливість стабільного користування, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплює принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ч.ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. За ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Верховний Суд неодноразово вказував на можливість пред`явлення позову лише про звільнення майна з-під арешту. При цьому, якщо вимога заявляється власником спірного нерухомого майна, то обгрунтованим є заявлення лише вимоги, відповідно до положень частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» про звільнення майна з-під арешту, про що фактично свідчать висновки Верховного Суду викладені у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 207/3013/20. Так арешт, накладений на спірну квартиру, яка належить на праві власності [PERSON] позбавляє позивача можливості здійснювати права власника та порушує ч. 1 ст. 317 ЦК України, ч. ч. 1-2 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст. 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном Оскільки арешт нерухомого майна чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, яке належить останній на праві власності, правові підстави щодо збереження арешту майна, відсутні, іншого способу поновити своє порушене право позивач немає, тому суд приходить до висновку про задоволення позову. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved