Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Заліщицького районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. В позовній заяві [PERSON] просить встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] , є рідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] ; визнати за [PERSON] , спадкоємицею першої черги за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] , право на земельну частку (пай), розміром 1,57 умовних кадастрових гектарів, в селянській спілці «Маяк», що посвідчена сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ТР № 0241242, який видано 01.07.1997 року на ім`я [PERSON] та зареєстровано 03.07.1997 року за реєстраційним номером 170776 на підставі розпорядження голови Заліщицької РДА від 20.01.1997 року № 13. Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 08.07.2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилась, подала клопотання про проведення підготовчого судового засідання без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справу у її відсутності, в якій позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. В силу вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4\~ст.206 ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В матеріалах справ відсутні дані, які б вказували, що визнання позову відповідачем суперечить вимогам закону. Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяви сторін, суд вважає, що справу слід вирішити за наявними матеріалами та задовольнити позов, виходячи із наступного. [INFO] померла [PERSON] , що стверджується довідкою № 258 виданою 11.11.2003 року ВРАГС Заліщицького РУЮ Тернопільської області. Відповідно до довідки №99, виданої 01.05.2025 року Подільським старостинським округом, Товстенської селищної ради, Чортківського району, Тернопільської області, [PERSON] на момент своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . З нею проживали та були зареєстровані: [PERSON] сестра; [PERSON] племінниця; [PERSON] - внука. Померла у зареєстрованому шлюбі на момент смерті не перебувала, заповітів не складала. Відповідно до положень ст.530 ЦК Української РСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статею 548 ЦК Української РСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст.549 ЦК УРСР). Таким чином [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті сестри [PERSON] на підставі ст.ст.548, 549 ЦК Української РСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), будучи її спадкоємцею відповідно до приписів ст.530 ЦК УРСР. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.08.2013 року. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.06.2017 року, батьками позивача [PERSON] записані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00018068387 від 18.05.2017 року, дошлюбне прізвище позивача - « [PERSON] », прізвище після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». За життя 21.07.2006 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Подільської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №21, яким належну їй земельну ділянку відповідно до державного акту серії ЯА №2559679 заповіла [PERSON] . 21.07.2006 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Подільської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №22, яким належну їй земельну ділянку відповідно до державного акту серії ЯА №559678 заповіла [PERSON] . Згідно з ст. 1261 ЦК України, позивач має право на спадкування майна, що належало померлим батькам, як спадкоємець першої черги за законом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить крім двох вищевказаних земельних ділянок, які охоплені заповітами №№21, 22, право на земельну частку (пай), розміром 1,57 умовних кадастрових гектарів, в селянській спілці Маяк, що посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ТР №0241242, який видано 01.07.1997 року та зареєстровано 03.07.1997 року за реєстраційним номером 170776 на підставі розпорядження голови Заліщицької РДА від 20.01.1997 року №13 на ім`я [PERSON] , садщину після смерті якої прийняла сестра [PERSON] , однак за життя не встигла оформити. Від встановлення факту родинних відносин, що померла [INFO] [PERSON] , є рідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] , залежить виникнення майнового права позивача на нерухоме спадкове майно після смерті [PERSON] , як спадкоємиці першої черги за законом. Вирішуючи питання про встановлення даного факту суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання правовстановлюючих документів в органах, що вчиняють нотаріальні дії. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для позивача важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Отже, суд може встановити юридичний факт у тому разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів, і виключно за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази вказують на те, що померла [PERSON] була рідною сестрою померлої [PERSON] . Відповідно до ч.1\~ст.1222 ЦК України,\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1261 ЦК України, позивач має право на спадкування майна, що належало померлим батькам, як спадкоємець першої черги за законом. Положеннями ч.3\~ст.1268 ЦК України\~визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно довідки, виданої Подільською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області № 494 від 17.07.2015 року встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] . Таким чином після смерті [PERSON] інший спадкоємець, відповідач по справі [PERSON] не претендує на дане майно. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі №265/6868/16-ц (провадження №61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19 зазначив, що звернення до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом допускається, якщо це в майбутньому порушує право власності на спадкове майно. Отже, звернення до суду з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування цілком відповідає законодавству. Позивач [PERSON] є дочкою померлої [INFO] [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка мала право на земельну частку (пай) у селянській спілці «Маяк», що стверджується вищевказаними належними та допустимими доказами. В.о. державного нотаріуса Заліщицької державної нотаріальної контори Дідик І. в листі №233/01-16 від 04 червня 2025 року повідомила позивачу про те, що відсутні правовстановлюючі документи які підтверджують родинні зв`язки між [PERSON] та [PERSON] , а тому запропонувала дане питання вирішити в судовому порядку. Згідно з п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16.04.2004 року, громадянин, включений до списку, який додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно з п.3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)» передбачено, що до осіб, які мають право на земельну частку (пай) відносяться громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до ст.2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися після його смерті. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняла позивач, як спадкоємець першої черги за законом, оскільки проживала з померлою разом в одному будинковолодінні. Таким чином, суд приходить до переконання, що даний позов слід задовольнити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: approved