Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , які народилися [INFO] разом з батьком. У позовній заяві зазначено, що з вересня 2022 року діти проживали разом з батьком за адресою у м. Києві. Позивач обґрунтовував вимоги тим, що саме він забезпечував дітей необхідним, брав участь у вихованні, піклувався про здоров`я та розвиток дітей. 28 вересня 2024 року мати дітей, [PERSON] , забрала дітей та вивезла їх до Литовської Республіки, що стало підставою звернення до суду. Позивач просив визначити місце проживання дітей разом з батьком. Відповідачка подала зустрічний позов, у якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей з матір`ю - [PERSON] , посилаючись на те, що діти є малолітніми, мають тісний емоційний зв`язок з матір`ю, а переїзд до Литовської Республіки обумовлений забезпеченням стабільного та безпечного середовища для виховання дітей. Вона зазначила, що створила належні побутові та соціальні умови для проживання дітей, забезпечує їх догляд та освіту, і це відповідає найкращим інтересам дітей. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.11. 2024 року [PERSON] звернулась з зустрічним позовом про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Протокольною ухвалою від 17.12.2024 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду. Ухвалою суду віл 17.12.2024 року задоволено клопотання про витребування висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дітей. Ухвалою суду від 04.02.2025 року залишено без задоволення клопотання про призначення судово-психологічної експертизи . Ухвалою від 04 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Ухвалою від 06.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у цивільній справі. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача та позивач у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснили, що з вересня 2022 року діти проживали разом з батьком за адресою у м. Києві. Саме батько забезпечував дітей необхідним, брав участь у вихованні, піклувався про здоров`я та розвиток дітей. 28 вересня 2024 року мати дітей, [PERSON] , забрала дітей та вивезла їх до Литовської Республіки. Позивач не погоджується із твердженнями відповідачки про те, що вона була позбавлена можливості бачитися з дітьми або що мало місце якась форма примусу з боку батька. [PERSON] самостійно прийняла рішення повернутися до Києва у 2022 році. [PERSON] не чинив на неї жодного тиску, а лише інформував про реальні ризики під час воєнного стану. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та просили задовольнити зустрічний позов посилаючись на те, що діти є малолітніми, мають тісний емоційний зв`язок з матір`ю, а переїзд до Литовської Республіки обумовлений забезпеченням стабільного та безпечного середовища для виховання дітей. Зазначили, що мати створила належні побутові та соціальні умови для проживання дітей, забезпечує їх догляд та освіту, і це відповідає найкращим інтересам дітей. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Відповідно до договору найму житла від 01.07.2022 року [PERSON] орендує квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно акту про встановлення факту проживання від 04.10.2024 року складеного голою БК «Печерський -7 діти фактично проживали разом із батьком ( [PERSON] ) в орендованій ним квартирі за адресою: [ADDRESS] . з 04.09.2022 року по 28.09.2024 року. Згідно довідки № 96 від 01.10.2024 року виданої директором ДНЗ № 441 [PERSON] діти [PERSON] та [PERSON] відвідували дошкільний заклад з 01.09.2021 року по 27.09.2024 року. [PERSON] є власником трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 04.10.2024 року. Згідно довідки про доходи від 01.10.2024 року № 003324/СФ [PERSON] має сукупний дохід у розмірі 2 404 772,14 грн. за останній рік. Станом на дату розгляду справи, діти [PERSON] та [PERSON] фактично проживають разом із матір`ю [PERSON] у місті Вільнюсі. Судом встановлено, що [PERSON] має у Вільнюсі орендоване житло, облаштоване для проживання дітей, що підтверджується договором оренди. [PERSON] має роботу із самостійним доходом. Діти та мати мають посвідки на проживання у Литовській Республіці на підставі тимчасового захисту. Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації зазначено, що орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання визначення місця проживання малолітніх дітей ( [PERSON] та [PERSON] ) та надати відповідний висновок суду, оскільки повернення дітей в Україну під час воєнного стану може нести загрозу їхньому життю та здоров`ю. Розгляд питання можливий лише після повернення дітей в Україну або після припинення дії воєнного стану в Україні, що настане раніше. Згідно висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації зазначено, що орган опіки та піклування не має правових підстав у наданні висновку про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у зв?язку з неможливістю визначення психоемоційного стану та особистої прихильності дитини до батьків та підтвердження проживання дітей в Подільському районі міста Києва. У судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка повідомила суду наступне: Свідок зазначила, що перебуває у дружніх відносинах з відповідачкою. За її словами, між позивачем та відповідачкою не було близьких та довірливих стосунків, спілкування носило формальний характер, відчувалася емоційна відстороненість. Під час вагітності відповідачки стан здоров`я був тяжким, однак позивач не виявляв участі та підтримки, не був присутній під час пологів та не долучався до догляду за дітьми. Після пожежі сім`я переїхала до матері відповідачки. За словами свідка, позивач відмовлявся залишатися з дітьми, коли відповідачка потребувала відпочинку. Також свідок пояснила, що у відповідачки не було власних коштів, оскільки вона не працювала, займаючись вихованням дітей. Вона складала списки необхідних покупок для позивача, який здійснював придбання речей. Коли діти підросли, відповідачка мала намір влаштуватися на роботу, однак позивач був проти цього, знецінював її можливості у сфері праці та не надавав їй кишенькових коштів. Свідок також вказала, що напередодні повномасштабного вторгнення позивач не пустив відповідачку додому після зустрічі з нею (свідком). Під час перебування відповідачки за кордоном спілкування між сторонами відбувалося дистанційно. Позивач надав банківську картку з лімітом витрат, але відповідачка побоювалася її використовувати. Після повернення відповідачки в Україну позивач не проявляв належної турботи ні до дітей, ні до матері дітей. Між сторонами стався конфлікт, після якого відповідачці довелося тимчасово переїхати проживати до свідка. Свідок також додала, що відповідачка знімала квартиру неподалік від місця проживання дітей, щоб мати змогу частіше їх навідувати та підтримувати зв`язок. Свідок [PERSON] пояснила, що обставини початку особистих відносин між позивачем та відповідачкою їй не відомі. За словами свідка, після знайомства з нею відповідачка переїхала проживати до позивача. Окремого житла сторони не винаймали, часто приходили до свідка. При цьому позивач не виявляв ніжності чи турботи до відповідачки. Свідок зазначила, що під час вагітності відповідачки умови проживання не змінилися: позивач не супроводжував відповідачку під час медичних обстежень та не проявляв належної підтримки. Коли відповідачка перебувала на збереженні у лікарні, позивач відвідував її нечасто. Також позивач не брав участі у прогулянках із відповідачкою та дітьми. За словами свідка, фінансової підтримки від позивача відповідачка не отримувала: коштів на утримання чи побутові потреби він не надавав, харчування здійснювалося окремо, а з боку позивача лунали докори щодо цього. Квартира, в якій вони проживали, була у звичайному стані та потребувала ремонту. Свідок також повідомила, що позивач не приділяв уваги дітям, не проводив з ними час, і догляд за дітьми здійснювала виключно відповідачка. Коли діти трохи підросли, саме свідок гуляла з ними, а позивач у цьому участі не брав. Крім того, позивач був проти відвідування дітьми дитячого садка, а лікуванням дітей займалася виключно відповідачка. Коли відповідачка виїхала за кордон то перебувала у стані страху, постійно звітувала позивачу про свої витрати. Після повернення позивач намагався контролювати її життя та змусити жити за власними правилами. Відповідачка почувалася подавленою та не розуміла, чому не вдається досягти порозуміння. Свідок також зазначила, що відповідачка активно займалася вихованням дітей: навчала їх англійської мови, читала багато книжок. Однак, коли діти почали проживати з позивачем, він забороняв вивчення інших мов. За словами свідка, діти до сьогодні бояться говорити англійською мовою, оскільки раніше відчували страх і тиск з боку позивача. Свідок [PERSON] повідомив, що знайомий із позивачем із 2007 року. Особисто з відповідачкою знайомий не був, проте йому відомо про дітей сторін та їхню сімейну ситуацію. За словами свідка, позивач проявляв турботу про дітей, дбав про їх харчування. Свідок зазначив, що під час народження дітей спілкування з ними було нечастим, однак позивач піклувався про дітей. Після того як відповідачка покинула сім`ю, позивач швидко організував догляд за дітьми та пристосувався до нових обставин. Свідок підкреслив, що коли діти опинилися під опікою відповідачки без дозволу позивача, це стало для нього важким досвідом. Свідок охарактеризував стан дітей як нормальний, охайний, вони вели себе ввічливо. За його словами, позивач був ініціатором підтримання контактів відповідачки з дітьми та не чинив перешкод у цьому спілкуванні. Щодо відповідачки, свідок зазначив, що не розуміє її дій, зокрема, чому вона не спілкувалася з дітьми та покинула сім`ю. Свідок вважає, що відповідачка могла б забрати дітей, щоб завдати болю позивачу та покращити своє фінансове становище. Ставлення дітей до батьків, за словами свідка, можна охарактеризувати як добре. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19. Суд, дослідивши всі докази, пояснення учасників справи та свідків, виходить із того, що при вирішенні спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей основним критерієм є найкращі інтереси дітей. Права батьків розглядаються похідно від цього критерію, і не існує законодавчих норм, які надають пріоритетне право одного з батьків без урахування інтересів дітей. У даній справі діти мають тісний емоційний зв`язок із матір`ю, що підтверджується численними свідченнями, а також фактичними обставинами їхнього життя: проживання у безпечному, стабільному та організованому середовищі під опікою матері в Литовській Республіці. Суд встановив, що мати займалася вихованням дітей: організовувала догляд, забезпечувала навчання (зокрема англійська мова), підтримувала їхній психоемоційний розвиток, читала книжки, займалася культурним та освітнім розвитком. Свідки підтвердили, що діти з матір`ю відчувають емоційний комфорт, проживання з матір`ю відповідає їхнім потребам у стабільності та безпеці. Під час проживання дітей з батьком свідки зазначили низку негативних обставин: а саме, що позивач не виявляв підтримки матері під час вагітності; контролював фінансові ресурси матері та створював психологічний тиск на неї; забороняв дітям займатися вивченням мов, що призвело до певного стресу у дітей. Суд враховує, що на момент розгляду справи діти фактично проживають разом із матір`ю у Вільнюсі. [PERSON] має: орендоване житло, облаштоване для проживання дітей; стабільний дохід та роботу, яка дозволяє забезпечувати потреби дітей; посвідки на проживання дітей та матері у Литовській Республіці. Ці обставини свідчать про створення належних умов для розвитку дітей, а отже, проживання з матір`ю відповідає їхнім фізичним, психоемоційним та освітнім потребам, забезпечуючи стабільність та безпеку, що є пріоритетними критеріями при визначенні місця проживання дітей. Суд звернув увагу на психологічний стан дітей та їх переживання, де свідки зазначили, що діти під час проживання з батьком відчували тиск і не могли вільно розвивати свої здібності. Мати ж забезпечує емоційне благополуччя, підтримку та розвиток дітей, що відповідає нормам статей 7, 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства» та принципам Конвенції про права дитини. Суд не виявив фактів, які б свідчили про непридатність матері до виконання батьківських обов`язків або загрозу для дітей. Наявність власного доходу, житла та посвідки на проживання в Литві гарантує, що діти отримують необхідну турботу, захист та умови для розвитку. Органи опіки та піклування у Києві не змогли надати об`єктивний висновок щодо проживання дітей через їх перебування за кордоном та воєнний стан в Україні. Суд визнав, що оцінка фактичних умов проживання та психологічного стану дітей має базуватися на свідченнях та наявних об`єктивних даних. Суд дійшов висновку, що задоволення зустрічного позову відповідає найкращим інтересам дітей: діти мають емоційний зв`язок з матір`ю; проживання з матір`ю забезпечує їхню безпеку та стабільність; мати активно піклується про фізичний, психоемоційний, освітній та культурний розвиток дітей; проживання з матір`ю відповідає нормам національного законодавства та міжнародних стандартів (Конвенція про права дитини, практика ЄСПЛ). Суд врахував також, що право батька на проживання з дітьми не може переважати над найкращими інтересами дітей, особливо коли проживання з ним створює психологічний тиск та знаходження у небезпеці через воєнний стан у країні. Суд, бере до уваги , що батько [PERSON] протягом тривалого часу дійсно здійснював належний догляд та виховання дітей, забезпечував їх матеріально, створював необхідні побутові умови, а також приділяв увагу їх фізичному та освітньому розвитку. Разом з тим, враховуючи вік дітей, їхній жіночий гендер, потребу в особливій емоційній підтримці та тісному зв`язку з матір`ю, суд виходить з того, що проживання малолітніх дочок саме з матір`ю більшою мірою відповідатиме їх найкращим інтересам. Суд ураховує також стабільне середовище, створене матір`ю за місцем фактичного проживання дітей, емоційний зв`язок між ними та здатність матері забезпечити гармонійний розвиток дівчаток, що має суттєве значення для їх подальшого становлення та соціалізації. При визначенні місця проживання дітей суд виходить із принципу найкращих інтересів дітей, які є пріоритетними перед інтересами батьків. Враховуючи умови проживання дітей, їх емоційний зв`язок із матір`ю, безпеку, стабільність, психоемоційний стан, суд дійшов висновку, що задоволення позову [PERSON] не відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки це створило б ризик для життя та порушення їх психоемоційного стану та стабільності проживання.

Outcome: approved