Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

У вересні 2025 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 27.12.20214 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , проте спільне сімейне життя у них не склалось. Вказувала на те, що з квітня 2025 року вони з відповідачем припинили спільне проживання, не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, а спроби примирення не мали позитивного результату, у зв`язку з чим вважає, що шлюб існує на даний час лише формально та подальше його збереження суперечить її інтересам. Зазначала, що їх з відповідачем спільні діти проживають разом з нею та відповідач надає нерегулярну фінансову допомогу на їх утримання, у зв`язку з чим вирішила звернутись до суду з вимогою про стягнення аліментів у частці від доходу відповідача, адже останній офіційно працевлаштований та має постійний заробіток. На підставі вище викладеного, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його щомісячного доходу, але не менше мінімального гарантованого законом розміру, щомісячно до 10 числа кожного місяця, до досягнення дітьми повноліття; після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище [PERSON] . В судове\~засідання \~ позивач\~ не\~з`явилась,\~ \~направила \~до суду\~заяву про розгляд справи без її участі та підтримала заявлені позовні вимоги і просила позов задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення у справі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який направив до суду заяву та просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Суд,\~ дослідивши\~письмові \~докази по\~справі,\~вважає,\~що позов\~обґрунтований \~та підлягає\~задоволенню,\~при цьому\~суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб, та відповідає вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27.12.2014 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №2187 (а/с 12). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що сторони підтримують між собою шлюбні стосунки та ведуть спільне господарство. Враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачем, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач заявила про своє бажання змінити прізвище на дошлюбне після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. З матеріалів справи вбачається, що у сторін під час шлюбу народилось двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а/с 10, 11). В тексті позовної заяви позивач зазначала, що діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідно до копії Витягів з реєстру територіальної громади діти зареєстровані з позивачкою за однією адресою та у заяві про визнання позову відповідач не заперечував дану обставину (а/с 8,9). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8\~ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, що знайшло своє закріплення у\~ сімейному Кодексі України. У відповідності\~до вимог\~ст.ст.\~180,\~181\~СК України,\~батьки зобов`язані\~утримувати дитину\~до досягнення\~нею повноліття.\~За рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина.\~ За змістом ст. 182 СК України \~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В ході судового розгляду даного спору встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, будь-яких доказів які б вказували на перебування на його утримання інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять, при цьому останній працевлаштований, на підтвердження чого позивач долучила до матеріалів справи копії документів про цивільно-правові та трудові відносини відповідача з Відокремленим підрозділом «Ворлд віжин інтернешинал в Україні», та відповідач зобов`язаний утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Також, вирішуючи даний спір по суті, судом враховується, що згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, законом передбачено стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, яка б не була меншою від 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином, враховуючи об`єктивні обставини справи, відсутність доказів того, що на утримання відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обов`язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у частці від його заробітку, що становить 1/3 частини всіх видів його доходу та саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення утримання дітей і не буде суперечити інтересам сторін. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Так, позивач звернулась до суду з даним позовом 08.09.2025 року, а тому саме з цього моменту слід стягувати аліменти. При цьому, слід зазначити, що законом не передбачено покладення на платника аліментів обов`язку сплачувати аліменти щомісячно з визначенням конкретної дати, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів у частці до 10 числа кожного місяця задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави за вимогами про стягнення аліментів та на користь позивача за вимогами про розірвання шлюбу. Доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved