Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач через свого представника звернувсь до суду з позовом до [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки кадастровий номер 821210100:14:003:0018, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на користь АТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між позивачем та [PERSON] 17.04.2008 укладено договір про надання кредиту в розмірі 67757,13 грн зі сплатою відсотків за користування ним. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між сторонами також 17.04.2008 укладено договір іпотеки. Згідно даного договору [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 112,2 кв.м та земельну ділянку, на якій він розташований. [PERSON] не виконала умови кредитного договору, тому 09.09.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» набуло право власності на зазначений житловий будинок, зареєструвавши за його собою. Тому в силу ст.ст.120, 377 ЗК України позивач вважає себе також і власником земельної ділянки із кадастровим номером 821210100:14:003:0018, на якій він розташований. З цих підстав звернувсь до суду з позовом про витребування зазначеної земельної ділянки на користь АТ КБ «Приватбанк». \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 13.02.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~10.03.2025 представник позивача подала до суду уточнену позовну заяву з додатками у зв`язку з виправленням описки у кадастровому номері земельної ділянки в тексті позовної заяви. Вірним кадастровим номером спірної земельної ділянки просить вважати 6821210100:14:003:0018. \~ \~ \~ \~Представниця відповідачки адвокат Чухась М.С. 21.03.2025 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зокрема просила поновити строк для вчинення такої процесуальної дії, а також заперечила проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає заявлені вимоги необґрунтованими та непідтвердженими належними та допустимими доказами. Крім того, зазначила що спірна земельна ділянка не є предметом договору іпотеки від 17.04.2008, а обраний позивачем спосіб захисту його прав є неналежним. \~ \~ \~ \~11.04.2025 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій остання підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Додатково зазначивши, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є належним способом захисту майнових прав банку. \~ \~ \~ \~24.04.2025 адвокат Чухась М.С. подала заперечення, в яких наголосила про те, що сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, а також додатково зазначила про неможливість звернення до суду з віндикаційним позовом в рамках даного спору, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини. \~ \~ \~ \~Також представниця позивача 13.05.2025 подала до суду пояснення, в яких зазначила, що матеріалами справи підтверджено та не заперечується факт відсутності між сторонами окремого договору іпотеки стосовно спірної ділянки, але це не впливає на спосіб захисту порушених прав позивача. Саме на [PERSON] покладено обов`язок повідомити Іпотекодержателя про набуття права власності на земельну ділянку під будинком, переданим в іпотеку. Тому всі доводи сторони відповідача щодо неналежного способу захисту порушених прав АТ КБ «Приватбанк» є безпідставними. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представниця позивача Кравченко О.М. підтримала заявлені вимоги з підстав, що зазначені в позовній заяві, просила їх задовольнити в повному обсязі. Звернула увагу, що Хмельницьким апеляційним судом у постанові від 11.06.2024 (справа №672/1310/23) надано належну правову оцінку способу захисту порушених прав банку у даних спірних правовідносинах. Представниця відповідачки Чухась М.С. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог і зазначила, що для переходу права власності на спірну земельну ділянку банк мав оформити окремий договір як того вимагає абзац 2 п.35.4 договору іпотеки від 17.04.2008. Враховуючи, що такий договір відсутній, позовні вимоги є безпідставними. Тому просила відмовити в позові. Окрім цього, звернула увагу, що банк має право набути право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок та 1 метр навколо нього для обслуговування, інша площа земельної ділянки не підлягає витребуванню. 15.09.2025 подала заяву про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що банк у 2016 році дізнавсь про оформлення [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку під час реєстрації майнових прав на житловий будинок. Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено. 17.04.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №HMGWGA00009008, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит не поновлюваної лінії в розмірі 67757,13 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,56 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2016. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 17.04.2008 уклали договір іпотеки №HMGWGA00009008 (надалі - договір іпотеки), відповідно до умов якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 112,2 кв м, житлова площа 43,5 кв м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та належало [PERSON] на праві власності на підставі рішення Городоцького районного суду Хмельницької області №2-1011від 26.11.2007. На момент укладення між сторонами договору іпотеки право власності на спірну земельну ділянку не було зареєстроване за відповідачкою. Пунктом 35.4 Договору іпотеки сторони передбачили, що «У відповідності до ст.6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється на земельну дідянку, на якій розташований Предмет іпотеки. Сторони домовились, що в разі набуття права власності на земельну ділянку протягом трьох робочих днів повідомити про це Іпотекодержателя та протягом тридцяти календарних днів передати її в іпотеку шляхом укладення окремого договору іпотеки». Таким чином, [PERSON] , підписавши вищевказаний договір іпотеки, прийняла обов`язок щодо повідомлення іпотекодержателя про набуття права власності на земельну ділянку, на якій він розташований. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.10.2024 №399366357 зареєстровано право власності ПАТ КБ «Приватбанк» на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв.м): 112.2, житлова площа (кв.м): 43.5, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.21-22). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 6821210100:14:003:0018 становить 131014,83 грн, що підтверджується витягом №НВ-6800313232025 від 24.01.2025 (а.с.22). Відповідно до інформації Сектору №3 Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12.12.2023 №5302/281-23, наданої на запит банку, земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером 6821210100:14:003:0018 належить [PERSON] та посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 267772 від 06.02.2009 площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] (а.с.80). Відомості про зазначену земельну ділянку на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні. Застосовані норми права Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно із статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами\~Земельного кодексу України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Згідно зі\~ст.78\~Земельного кодексу\~України право\~власності на\~землю -\~це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з цим, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на майно). Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України передбачено також, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, земельне та цивільне законодавство на час виникнення спірних правовідносин та на даний час імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки (суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній власник земельної ділянки порядку припинення прав на земельну ділянку, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення (аналогічні висновки, викладені у пункті 8.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16). Зважаючи на те, що банком 09.09.2016 набуто право власності на житловий будинок, який був предметом іпотеки, він також став власником земельної ділянки, на якій це нерухоме майно розташоване на тих же умовах, на яких вона належала попередньому власнику. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до\~ст.386\~Цивільного кодексу\~України держава\~забезпечує рівний\~захист прав\~усіх суб`єктів\~права власності. Власник,\~який має\~підстави передбачати\~можливість порушення\~свого права\~власності іншою\~особою,\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про заборону\~вчинення нею\~дій,\~які можуть\~порушити його\~право,\~або з\~вимогою про\~вчинення певних\~дій для\~запобігання такому\~порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Враховуючи встановлені судом обставини та застосовані норми права суд приходить до висновку, що право позивача є порушеним, а обраний ним спосіб захисту порушених прав є ефективним. Задоволення позову забезпечить реальне відновлення порушеного права власника спірної земельної ділянки. Щодо заяви представниці відповідачки про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, то воно не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 256 ЦК України\~визначено, що позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено частиною першою\~статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною четвертою\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом указаних правових норм позовна давність\~це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді. Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В постанові КЦС ВС у справі №186/599/17 від 27.01.2021 досліджував питання строків позовної давності за вимогами про витребування майна, наголосивши, що для визначення моменту виникнення права на звернення з відповідним позовом враховуються наступні фактори: об`єктивні (факт порушення права - вибуття майна із власності власника за відсутності правових підстав) та суб`єктивні (особа дізналася або могла дізнатися про таке порушення). ВС роз`яснив, що початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388\~ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Як встановлено\~судом,\~відомості про\~зазначену земельну\~ділянку на\~даний час\~в Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстрі\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Державному реєстрі\~Іпотек,\~Єдиному реєстрі\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого майна відсутні. В судовому засіданні представниця позивача, з посиланням на письмові пояснення у справі, повідомила, що відповідно до інформації Сектору №3 Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, наданої на запит банку, земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером 6821210100:14:003:0018 належить [PERSON] та посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 267772 від 06.02.2009 площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, інформація про набуття права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку стала відома банку 12.12.2023, після отримання відповідного листа №5302/281-23 (а.с.80), а позов до суду подано 06.02.2025, тобто до спливу строку позовної давності за заявленими вимогами. Відомостей на спростування зазначеної інформації представницею відповідачки суду не надано, тому її заява про застосування строків позовної давності не може бути задоволена. Підстави для застосування строків позовної давності відсутні. В аспекті\~оцінки аргументів\~учасників справи\~суд ураховує\~позицію Європейського\~суду з\~прав людини,\~сформовану,\~зокрема у\~справах "Салов\~проти України"\~(заява\~№ 65518/01;\~пункт 89),\~"Проніна\~проти України"\~(заява\~№ 63566/00;\~пункт 23)\~та "Серявін\~та інші\~проти України"\~(заява\~№ 4909/04;\~пункт 58):\~принцип,\~пов`язаний\~з належним\~здійсненням правосуддя,\~передбачає,\~що у\~рішеннях судів\~та інших\~органів з\~вирішення спорів\~мають бути\~належним чином\~зазначені підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються;\~хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи позовної заяви отримали достатню оцінку. Інші, зазначені в позовній заяві обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Щодо судових витрат. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме 3028 грн сплаченого судового збору. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved