Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» про визнання припиненим договору іпотеки, скасування записів про іпотеку та припинення обтяжень нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 22.06.2006 між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №136/06/840 та 22.11.2006 між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивачка передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , в якій на даний час проживає. Квартира не була придбана за кредитні кошти, а є особистою приватною власністю позивачки та куплена у 2002 році. В цей же день приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрієвською С.В. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано запис №4099042 про накладення заборони на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та у Державному реєстрі іпотек зареєстровано запис №4099212 про реєстрацію іпотеки квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Як зазначає позивачка, вона розлучена з [PERSON] ще з жовтня 2010 року та його спадкоємицею не являється. Після смерті [PERSON] спадщина у встановленому законом порядку не прийнята, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. Також вказує на те, що у зв`язку зі смертю [PERSON] , на підставі вимоги (претензії) кредитора ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» від 13.01.2020, Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №31/2020 щодо майна померлого. Однак, нотаріусом банку повідомлено, що згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який банком пропущений, та роз`яснено банку право звернутися до суду для продовження пропущеного строку. Позивачка вважає, що строки встановлені ст. 1281 ЦК України для пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців сплили, тому банк позбавлений права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а іпотека за договором іпотеки від 22.11.2006 припинилася на підставі ст. 17 Закону України «Про іпотеку». При цьому, зазначає, що незалежно від того, чи прийнято спадщину після смерті [PERSON] , чи ні, для визнання іпотеки припиненою відповідно до положень частини першої статті 523 ЦК України врахуванню підлягає те, що іпотекодавець не надала згоди відповідати за виконання зобов`язання іншою особою, ніж померлим. Із зазначених підстав позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить6 - визнати припиненим договір іпотеки, укладений 22.11.2006 між [PERSON] і ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрієвською С.В., про передання в іпотеку квартири [ADDRESS] ; - cкасувати запис № 4099212 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження іпотекою нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ; - cкасувати запис № 4099042 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про заборону відчуження нерухомого майна - квартири [ADDRESS] ; - cтягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3 633 грн 60 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 40 000 грн 00 коп. Ухвалою суду від 19.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 19.09.2024 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заперечує щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність, з огляду на наступне. Відповідач зазначає, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.04.2015 у справі №758/6752/13 стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №136/06/840 від 22.11.2006. 15.07.2019 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання рішення суду. В межах виконавчого провадження приватним виконавцем отримано відомості про смерть [PERSON] , а тому виконавче провадження було закінчене на підставі п. 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника. 13.01.2020 банк направив до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора №302-20 від 13.01.2020, яка своїм листом №111/02-14 від 14.01.2020 повідомила банк про заведення спадкової справи №31/2020. Тому відповідач стверджує, що банком не пропущено строк для пред`явлення кредиторських вимог. Також відповідач зазначає, що Закон України «Про іпотеку» не передбачає такої підстави для припинення іпотеки, як смерть боржника за кредитним договором, а після смерті позичальника відбувається заміна боржника у кредитному зобов`язанні на його спадкоємців, тому основне зобов`язання не припиняється, як не припиняється і зобов`язання за іпотечним договором. Відповідач стверджує, що позивачем не надано суду доказів відсутності спадкоємців після смерті позичальника, а також звертає увагу суду на пропущений позивачем строк позовної давності. В судовому засіданні, яке відбулося 11.03.2025, судом відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Андієвської С.В., представники сторін надали свої пояснення по суті справи. 13.03.2025 ухвалою суду витребувано у Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №31/2020, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] . 20.03.2025 до суду надійшла копія вказаної спадкової справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові та стягнути судові витрати з відповідача. Зазначала, що відповідачем пропущено встановлений ст. 1281 ЦК України преклюзивний строк пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців померлого позичальника [PERSON] , у зв`язку з чим кредитор позбавлений права вимоги за основним та додатковим зобов`язаннями за кредитним договором, а іпотека за договором іпотеки від 22.11.2006 припинилася на підставі ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Крім того, звернула увагу суду, що згідно матеріалів спадкової справи №31/2020, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] , відсутні спадкоємці. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, 22.11.2006 між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №136/06/840, відповідно до якого банк зобов`язався відкрити йому не відновлювальну відкличну кредитну лінію в сумі 150 000 дол. США. на строк з 22.11.2006 по 22.11.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13% річних. Крім того, 22.11.2006 між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Укргазбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , в якій вона проживає і на даний час. 22.11.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрієвською С.В. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано запис №4099042 про накладення заборони на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Також, 22.11.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрієвською С.В. в Державному реєстрі іпотек зареєстровано запис №4099212 про реєстрацію іпотеки квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 17.11.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, 26.10.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим 08.07.2017 відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.04.2015 у справі №758/6752/13 стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №136/06/840 від 22.11.2006. 15.07.2019 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання рішення суду. У подальшому в межах виконавчого провадження приватним виконавцем отримано відомості про смерть [PERSON] , а тому виконавче провадження було закінчене на підставі п. 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника. 13.01.2020 банк направив до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора №302-20 від 13.01.2020. Дослідивши копію спадкової справи №31/2020, судом встановлено, що Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №31/2020 відносно майна померлого [PERSON] та направлено відповідачу лист №111/02-14 від 14.01.2020, яким повідомлено банк про заведення спадкової справи та пропущення ним строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини. Повідомлено відповідача, що в порядку позовного провадження банк має право звернутися до суду для продовження пропущеного строку. Відповідачем не надано суду доказів того, що банк звертався до суду з позовом про поновлення встановленого ст. 1281 ЦК України преклюзивного строку пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців померлого позичальника [PERSON] , або такий строк був поновлений. Із урахуванням наведеного, судом не приймаються до уваги твердження відповідача про те, що відповідачем не пропущено строк для пред`явленням кредиторських вимог. Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Відповідно до ч.2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Встановлені статтею 1281 ЦК України строки є строками, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Наявність встановлених законом строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців забезпечує юридичну визначеність та стабільність цивільного обороту. Встановлення темпоральних обмежень як для подання заяви про прийняття чи відмову від спадщини, так і для пред`явлення вимоги кредитором до спадкоємців боржника збалансовує інтереси учасників спадкових відносин та унеможливлює продовження стану невизначеності у цивільних відносинах, які зазнають змін у зв`язку зі смертю одного з їх учасників. Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника регламентуються приписами статті 1281 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених порукою (іпотекою). Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань (див.: пункти 55-62 постанови від 17.04.2018 у справі №522/407/15-ц, пункт 69.5 постанови від 13.03.2019 у справі №520/7281/15-ц, пункт 39 постанови від 01.04.2020 у справі №520/13067/17, пункт 99 постанови від 03.11.2020 у справі № 916/617/17). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 , спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, зокрема, претензії кредиторів. За змістом наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, подана кредитором претензія є однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи. Кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи особи спадкоємців взагалі відсутні. Отже, кредитор у матеріальних відносинах може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника відповідно до вимог статті 1281 ЦК України в один із таких способів: безпосередньо спадкоємцю (спадкоємцям); опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульські установи). Вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Водночас кредитор, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта цієї статті). Зі спливом строків, визначених статтею 1281 ЦК України, і непред`явленням кредитором вимог до спадкоємців боржника, такий кредитор позбавляється права вимоги, тобто відповідне цивільне право припиняється, а кредитор втрачає можливість вимагати в суді захисту відповідного права. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом п.1 ч.1ст. 593 ЦК України та ч.1ст.17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Таким чином, сплив визначених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2024 у справі №638/1046/14-ц). Судом встановлено, з моменту смерті [PERSON] пройшло дев`ять років, а отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки для пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців сплили. Наведене свідчить про те, що відповідач позбавлений права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а іпотека за договором іпотеки від 22.11.2006 припинилася на підставі ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Суд звертає увагу, що після смерті [PERSON] спадщина у встановленому законом порядку не прийнята, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались. З урахуванням наведеного, доводи відповідача про те, що після смерті позичальника відбулася заміна боржника у кредитному зобов`язанні на його спадкоємців, а основне зобов`язання не припинене, як не припинене зобов`язання за іпотечним договором, судом оцінюються критично. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. В свою чергу, відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з п. 5.1. Глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 , в чинній на час припинення іпотеки редакції, нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики, про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки). Тобто до нотаріуса може звертатись з заявою про зняття заборони як іпотекодержатель, так і іпотекодавець, за умови подання безспірних доказів виконання зобов`язання. Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і Державного реєстру іпотек записи щодо заборони відчуження квартири є актуальними. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, оскільки іпотека, яка є підставою для обтяження квартири, не припинена, таке обтяження досі не знято, його наявність створює перешкоди у здійсненні позивачем її права власності, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому порушені права позивача як власника нерухомого майна у даному випадку підлягають судовому захисту шляхом скасування обтяження у вигляді заборони відчуження квартири та іпотеки, з виключенням відповідних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що позивачем доведено обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог, а також враховуючи, що іпотека за договором іпотеки від 22.11.2006 припинилася на підставі ст. 17 Закону України «Про іпотеку», суд дійшов висновку про задоволення позову. Як вбачається із матеріалів справи, у позовній заяві позивачем було зазначено про стягнення судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, зокрема, судовий збір в розмірі 3 633 грн 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн 00 коп. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Позивач просить стягнути на його користь з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 40 000,00 грн. Представництво інтересів [PERSON] здійснювалось адвокатом Діхтяренко О.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 07.04.2021 та додаткової угоди №3 від 10.07.2024 до цього договору. Відповідно до додаткової угоди №3 від 10.07.2024 до договору про надання правової допомоги від 07.04.2021 адвокатом надано клієнту послуги щодо супроводження в Подільському районному суді м. Києва справи за позовом [PERSON] до ПАТ АБ «Укргазбанк» про припинення іпотеки та скасування записів про іпотеку та заборону нерухомого майна та здійснення аналізу документів, наданих клієнтом; проведення із клієнтом усних консультацій; підготовка плану захисту інтересів клієнта; підготовка адвокатських запитів, листів та пропозицій; підготовка позовної заяви про припинення іпотеки, скасування записів про іпотеку та заборону; підготовка клопотань про витребування доказів; участь у судових засіданнях Подільського районного суду м. Києва; підготовка процесуальних документів під час розгляду справи в Подільському районному суді м. Києва; отримання судових рішень. Відповідно до п. 2 додаткової угоди №3 від 10.07.2024 вартість гонорару адвоката за надання юридичних послуг, визначених в п. 1 цієї додаткової угоди, становить суму 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. Вказана сума оплачується клієнтом готівкою або шляхом перерахування коштів на рахунок № [NUMBER] відкритого Діхтяренко О.М. в АТ КБ «ПриватБанк» в день укладення цієї додаткової угоди, що підтверджується квитанцією про оплату послуг від 13.07.2024. З огляду на вищевикладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, суд вважає, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000, 00 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 633 грн. 60 коп. Із урахуванням наведеного, у зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 633 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved