Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. 07.12.2023 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя було відкрито провадження по справі № 333/9601/23. Вирішено розглядати дану справу в порядку загального позовного провадження. На початку розгляду справи позивачем була подана уточнена позовна заява про поділ майна подружжя. У судове засідання представник позивача не з`явився, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності; позовні вимоги підтримує в повному обсязі; у разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач\~ судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про дату та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надав. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, відповідний актовий запис № 291. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2023 року по справі № 336/7004/22 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 10.07.2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції з актовим записом № 291. За період перебування у шлюбі, шляхом купівлі-продажу, сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно: автомобіль марки MITSUBISHI, моделі ASX, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , білого кольору. VIN-код: [NUMBER] ; земельна ділянка, кадастровий номер: 2310100000:03:033:1480, площа (га): 0.0653; адреса: [ADDRESS] ; садовий будинок літ. А-2, об`єкт житлової нерухомості, адреса: [ADDRESS] , адреса СТ: [ADDRESS] , земельні ділянки місця розташування: кадастровий номер: 2310100000:03:033:1480. У зв`язку з тим, що Відповідач відмовляється вирішувати питання щодо поділу спільного майна подружжя мирним шляхом, Позивач була вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач вважає, що її права та законні інтереси можуть бути захищені судом у спосіб визнання права власності на 1/2 частини рухомого та нерухомого майна. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2023 року по справі № 336/7004/22 розірвано шлюб між Позивачем та Відповідачем, зареєстрований 10.07.2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції з актовим записом № 291. За період перебування у шлюбі, шляхом купівлі-продажу, сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно: автомобіль марки MITSUBISHI, моделі ASX, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , білого кольору. VIN-код: [NUMBER] ; земельна ділянка, кадастровий номер: 2310100000:03:033:1480, площа (га): 0.0653; адреса: [ADDRESS] ; садовий будинок літ. А-2, об`єкт житлової нерухомості, адреса: [ADDRESS] , адреса СТ: [ADDRESS] , земельні ділянки місця розташування: кадастровий номер: 2310100000:03:033:1480. Судом взято до уваги, що всі правовстановлюючі документи на спільне рухоме та нерухоме майно оформлені на ім`я Відповідача. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статтях 60, 61 Сімейного кодексу України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Аналогічне положення містить і норма ст. 368 Цивільного кодексу України. А отже,\~Судпогоджується\~з твердженням\~позивача,\~що вищевказане рухоме та нерухоме майно є спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача Судом взято до уваги, що подружжю не вдалось досягти взаємної згоди в питанні мирного, позасудового поділу спільного майна, що істотно порушує права та законні інтереси Позивача, зокрема, володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 67 СК України, дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Нормами ст. 68 СК України, встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положенням ст. 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічне положення містять норми ст. ст. 370, 372 ЦК України. Згідно із ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судзвертає\~увагу,\~що матеріалах\~справи міститься\~підтвердження вартості\~заявлених до\~поділу об`єктів рухомого та нерухомого майна, а саме: - звіт про оцінку нерухомого майна (у стислій формі), складений агенцією нерухомості, відповідно до якого ринкова вартість нерухомого майна садовий будинок літ. А-2, станом на 28.09.2023 р. складає 205 000 грн. 00 коп. без ПДВ (двісті п`ять тисяч грн. 00 коп.) без ПДВ, а ринкова вартість нерухомого майна земельна ділянка (к.н. 2310100000:03:033:1480), загальною площею 0.0653 га станом на 28.09.2023 р. складає 112 000 грн 00 коп. без ПДВ (сто дванадцять тисяч грн. 00 коп) без ПДВ. - висновок оціночного дослідження, складений суб`єктом оціночної діяльності фізична особа підприємець [PERSON] (оцінювач [PERSON] ), відповідно до яких середня ринкова вартість рухомого майна - автомобіля марки MITSUBISHI, моделі ASX, 2011 року випуску становить 413\~590, 00 грн. (чотириста тринадцять тисяч п`ятсот дев`яносто гривень 00 коп.). Як вбачається, з тексту Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому судом враховуються правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Отже, з мотивів, викладених вище, суд приходить до висновку, що є законні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі та визнання за Позивачем права власності на частину спільного рухомого та нерухомого майна подружжя. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності\~до ч.\~5,\~6,\~7ст.\~81\~ЦПК України\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях.\~Суд не\~може збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи,\~крім витребування\~доказів судом\~у випадку,\~коли він\~має сумніви\~у добросовісному\~здійсненні учасниками\~справи їхніх\~процесуальних прав\~або виконанні\~обов`язків щодо\~доказів,\~а також\~інших випадків,\~передбачених цим\~Кодексом. Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір, витрати на проведення оцінки майна та витрати на правову допомогу.

Outcome: approved