Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача АТ "Українська залізниця" про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював менеджером - начальником відділу категорійного менеджменту закупівель комплектуючих до рухомого складу та основних засобів управління категорійного менеджменту департаменту закупівель АТ "Українська залізниця". 16 травня 2025 року [PERSON] був звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Як зазначив позивач, при звільненні йому не було виплачено відповідачем матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки у розмірі посадового окладу за кожен рік, а також матеріальну допомогу у разі укладення шлюбу у розмірі посадового окладу. Право на отримання цих допомог було передбачено п. п. 2.2.10, 2.6.12 Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки (зі змінами і доповненнями) (далі - Колективний договір). Оскільки, на думку [PERSON] , АТ "Українська залізниця" порушено при його звільненні вимоги ст. 116 КЗпП України, він просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки у сумі 118842,00 грн, матеріальну допомогу у разі укладення шлюбу у сумі 30800,00 грн, а також відповідно до положень ст. 117 КЗпП України стягнути з АТ "Українська залізниця" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дня ухвалення рішення у справі. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до АТ "Українська залізниця" про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніта відкрито спрощене позовне провадження у справі. У відзиві на позовну заяву [PERSON] відповідач зазначив, що відповідно до ст. 11 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" рішенням правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року, оформленим протоколом № Ц-54/31, зупинено на період дії правового режиму воєнного стану виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема матеріальних допомог. Наказом від 30 листопада 2022 року № 2459 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2021 року до 01 червня 2022 року на 10 календарних днів з 05 грудня 2022 року до 14 грудня 2022 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої здійснити після окремого рішення правління АТ "Українська залізниця". Наказом від 30 листопада 2022 року № 2460 позивачеві була надано щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року на 4 календарних дні з 15 грудня 2022 року до 18 грудня 2022 року. Наказом від 26 липня 2023 року № 2142 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року на 14 календарних днів з 07 серпня 2023 року до 20 серпня 2023 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої здійснити після окремого рішення правління АТ "Українська залізниця". Наказом від 29 липня 2024 року № 2919 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2023 року до 01 червня 2024 року на 14 календарних днів з 12 серпня 2024 року до 25 серпня 2024 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до рішення правління АТ "Українська залізниця" від 27 червня 2024 року, оформленого протоколом № Ц-82/39, яким зупинено з 01 липня 2024 року дію окремих положень колективних договорів АТ "Українська залізниця", регіональних філій, філій та їхніх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Нарахування та виплата матеріальної допомоги працівникам АТ "Українська залізниця" здійснюється в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою - 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу). У зв`язку з цим [PERSON] за 2024 рік було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу), що становило 10672,20 грн Таким чином, виплата [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки та матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу буде здійснена на підставі рішення правління АТ "Українська залізниця", яке поки не ухвалювалось. З цих підстав відповідач просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України відкладено ухвалення та проголошення судового рішення та оголошено дату і час його проголошення на 09 год 35 хв 01 жовтня 2025 року. Заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що наказом АТ "Українська залізниця" від 01 червня 2021 року № 1335/ос [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду головного фахівця відділу сталевих виробів департаменту категорійного управління АТ "Українська залізниця" (а. с. 134). Наказом АТ "Українська залізниця" від 03 серпня 2021 року № 2084/ос [PERSON] був переведений на посаду менеджера - начальника відділу категорійного менеджменту закупівель комплектуючих до рухомого складу та основних засобів управління категорійного менеджменту департаменту закупівель АТ "Українська залізниця". Згідно з наказом АТ "Українська залізниця" від 26 жовтня 2021 року № 2769/ос [PERSON] переведено на посаду менеджера відділу категорійного менеджменту закупівель комплектуючих до рухомого складу та основних засобів управління категорійного менеджменту департаменту закупівель АТ "Українська залізниця". Наказом АТ "Українська залізниця" від 02 листопада 2022 року № 1946/ос [PERSON] був переведений на посаду менеджера відділу організаційного менеджменту категорій департаменту закупівель АТ "Українська залізниця" з посадовим окладом у розмірі 30800,00 грн (а. с. 15). 16 травня 2025 року [PERSON] був звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні позивачеві не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2025 роки та матеріальну допомогу при укладенні шлюбу, а також не у повному обсязі виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік. Оцінюючи правомірність таких дій відповідача АТ "Українська залізниця", повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Приписами ст. 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. П 2.2.10 Колективного договору передбачено надання працівникам апарату АТ "Українська залізниця" при виході у щорічну відпустку (тривалість, якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Згідно з п. 2.6.12 Колективного договору працівники апарату АТ "Українська залізниця" мають право на отримання оплачуваної відпустки тривалістю 3 календарні дні та виплату їм матеріальної допомоги у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу) у разі укладення шлюбу. Наказом АТ "Українська залізниця" від 30 листопада 2022 року № 2459 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2021 року до 01 червня 2022 року тривалістю 10 календарних днів з 05 грудня 2022 року до 14 грудня 2022 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої відповідно до п. 1.1.4 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року, оформленого протоколом № Ц-54/31, здійснити після окремого рішення правління АТ "Українська залізниця" (а. с. 136). Наказом АТ "Українська залізниця" від 30 листопада 2022 року № 2460 [PERSON] надано щорічну відпустку за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року тривалістю 4 календарних дні з 15 грудня 2022 року до 18 грудня 2022 року (а. с. 137). Наказом АТ "Українська залізниця" від 26 липня 2023 року № 2142 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року тривалістю 14 календарних днів з 07 серпня 2023 року до 20 серпня 2023 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої відповідно до п. 1.1.4 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року, оформленого протоколом № Ц-54/31, здійснити після окремого рішення правління АТ "Українська залізниця" (а. с. 138). Наказом АТ "Українська залізниця" від 29 липня 2024 року № 2919 [PERSON] надано щорічну відпустку за період роботи з 02 червня 2023 року до 01 червня 2024 року тривалістю 14 календарних днів з 12 серпня 2024 року до 25 серпня 2024 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату яку здійснити у розмірі 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу) відповідно до п. п. 1.1, 1.2 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 27 червня 2024 року, оформленого протоколом № Ц-82/39. Отже, отримавши щорічні відпустки тривалістю 14 календарних днів у 2022, 2023, 2024 роках, [PERSON] відповідно до положень п. 2.2.10 Колективного договору набув право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки. У разі звільнення працівника йому відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Основною умовою, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення, є факт надання працівникові щорічної відпустки (повністю або її частини). Таким чином, подією, яка безпосередньо пов`язується з виплатою цієї допомоги, має бути рішення про надання щорічної відпустки (або частини такої відпустки). Якщо працівник отримав грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується. Отже, допомога на оздоровлення надається лише у разі надання щорічної відпустки. У випадку виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 464/2409/16, від 30 червня 2020 року у справі № 761/1091/18, від 08 січня 2025 року справі № 753/8125/17). Зважаючи на те, що рішення про надання щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів у 2025 році і про надання матеріальної допомоги на оздоровлення [PERSON] роботодавець не приймав, водночас позивач отримав при звільненні компенсацію за невикористану відпустку за означений період, він не має права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2025 рік. Також судом з`ясовано, що 21 січня 2023 року [PERSON] уклав шлюб, а тому згідно з п. 2.6.12 Колективного договору він набув право на отримання матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу). Однак АТ "Українська залізниця" не виплатило [PERSON] матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки та матеріальну допомогу у разі укладення у шлюбі, мотивуючи це тим, що п. 1.1.4 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року, оформленим протоколом № Ц-54/31, зупинено на період дії правового режиму воєнного стану виплати матеріальних допомог працівникам апарату АТ "Українська залізниця", окрім матеріальних допомог на лікування та поховання (а. с. 113-117). Матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік позивачу сплачено частково, у розмірі 30 % посадового окладу, що становило 10672,20 грн (а. с. 127), відповідно п. п. 1.1, 1.2 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 28 червня 2024 року, оформленого протоколом № Ц-82/39, яким зупинено з 01 липня 2024 року дію окремих положень колективних договорів АТ "Українська залізниця", регіональних філій, філій та їхніх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення (а. с. 118-121). Згідно зі ст. 14 Закону України "Про колективні договори і угоди" зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Ч. 1 ст. 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Згідно зі ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України "Про колективні договори і угоди" зміст колективного договору визначається сторонами. Ст. 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно з п. 1.4 Колективного договору зміни і доповнення до колективного договору вносяться за спільною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові, соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим договором. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Ст. 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Судом було встановлено, що відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п. 1.1.4 протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати входить основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Отже, АТ "Українська залізниця" призупинило виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги у разі шлюбу, що передбачені Колективним договором, в односторонньому порядку, не повідомивши працівника та профспілковий органу про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України "Про колективні договори і угоди" відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до Колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги у разі шлюбу, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, АТ "Українська залізниця" ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на ст. 11 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", який прийнято Верховною Радою України 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ "Українська залізниця", яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги, було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися відповідачем (такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, сформульованому у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № № 211/7338/23). Наведене свідчить, що п. 1.1.4 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року, оформленим протоколом № Ц-54/31, є протиправним. Більш того, протиправність п. 1.1.4 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року, оформленого протоколом № Ц-54/31, встановлено рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі № 211/7338/23, яке набрало законної сили. Цим рішенням скасовано п. 1.1.4 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 14 березня 2022 року, оформленого протоколом № Ц-54/31. Розмір посадового окладу [PERSON] у 2022-2023 роках становив 30800,00 грн (а. с. 15, 131). Отже, АТ "Українська залізниця" протиправно не виплатило [PERSON] при наданні йому щорічних відпусток тривалістю 14 календарних днів у 2022 і 2023 роках матеріальну допомогу на оздоровлення за ці роки у сумі 61600,00 грн (30800,00 грн х 2 = 61600,00 грн), право на отримання яких він набув після видання роботодавцем наказів про надання щорічних відпусток від 30 листопада 2022 року і від 26 липня 2023 року відповідно. Також відповідачем протиправно не виплачено [PERSON] матеріальну допомогу у разі шлюбу, право на отримання якої він набув у січні 2023 році, у сумі 30800,00 грн). Водночас п. п. 1.1, 1.2 рішення правління АТ "Українська залізниця" від 27 червня 2024 року, оформленого протоколом № Ц-82/39, зупинено з 01 липня 2024 року дію окремих положень колективних договорів АТ "Українська залізниця", регіональних філій, філій та їхніх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Згідно з вказаним рішенням нарахування та виплата матеріальної допомоги працівникам АТ "Українська залізниця" здійснюється в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою - 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу). Указане рішення АТ "Українська залізниця" було прийнято відповідно до ст. 11 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Так, указаною нормою (в редакції, чинній на момент прийняття рішення) визначено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Заяву на про надання щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів у 2024 році [PERSON] подав роботодавцеві 13 липня 2024 року, а наказ про надання відпустки був виданий 29 липня 2024 року, тобто після ухвалення правлінням АТ "Українська залізниця" рішення від 27 червня 2024 року, оформленого протоколом № Ц-82/39. У зв`язку з цим [PERSON] за 2024 рік було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу), що становило 10672,20 грн. Такі дії роботодавця щодо тимчасового обмеження розміру матеріальної допомоги на оздоровлення відповідали чинному на той час законодавству, а тому підстави для стягнення з АТ "Українська залізниця" недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік відсутні. За положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 2371 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Оскільки [PERSON] був звільнений 16 травня 2025 року, для розрахунку середнього заробітку суд бере суми виплат позивачеві за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення його з роботи (березень-квітень 2025 року). Відповідачем надано довідку про середній заробіток [PERSON] , в якій зазначено про розмір отриманої позивачем заробітної плати за березень-квітень 2025 року та кількість відпрацьованих днів за цей період (а. с. 41-42). Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 188521,44 грн (98 робочих днів з 16 травня 2025 року до 30 вересня 2025 року включно х 1923,69 грн - середньоденна заробітна плата [PERSON] (26728,55 грн (31389,53 грн + 32092,18 грн = 63481,71 грн) - заробітна плата за березень-квітень 2025 року / 33 фактично відпрацьовані дні = 1923,69 грн) = 188521,44 грн). 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", у зв`язку з чим втратили чинність положення ст. 117 КЗпП України у попередній редакції Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України", внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію ст. 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" (тобто без обмеження строком виплати у шість місяців), тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. У постановах від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, від 06 лютого 2025 року у справі № 620/5758/22, від 27 лютого 2025 року у справі № 420/21662/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню. Водночас із прийняттям Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності. З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до ст. 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", не є можливим. Аналогічним чином положення ст. 117 КЗпП України були застосовані в постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] не перевищує 6 місяців, а тому підлягає стягненню у повному обсязі у сумі 188521,44 грн. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 1434,76 грн.

Outcome: partial