Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

27.03.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача [PERSON] адвокатом Мотуз Олександром Володимировичем було подано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 01\~лютого 1989\~року по\~30\~січня 1990\~року;\~з 19\~березня 1990\~по 02\~червня 2001\~року;\~з 16\~липня 2007\~року по\~01\~грудня 2016\~року працював у різних структурних підрозділах відповідача на різних посадах, що підтверджується трудовою книжкою. За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання, зокрема: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна Сб, С7, С8 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами зі значними вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.) суглобів, хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст. емфізема легень першої ст.). група «А». ЛН першого - другого ст., нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху), що встановлено актом розслідування форми П-4 від 16.02.2017. Позивач зазначає, що захворювання спричинені недосконалістю технології, механізмів, відсутністю належної вентиляції та пилоподавлення, перевищенням рівня шуму, пилу та фізичних навантажень. Він відчуває постійний біль, задишку, обмеження рухливості, погіршення слуху, психологічний дискомфорт, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та необхідності додаткових зусиль для організації життя. Також на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок, що підтверджується актом №1 8 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 від 24 вересня 2013 року та актом проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 24 вересня 2013року. П.6 акту №18 форми Н-1 встановлює обставини, за яких стався нещасний випадок з позивачем, а саме: 19.09.2013 року в третю зміну ланці робітників, що складалася з 7 чоловік (3 прохідники, 3 машиністи підземних установок і 1 МГВМ) дільниці підготовчих робіт N 5 помічником начальника дільниці [PERSON] був виданий наряд на усунення зауважень дільниці ВТБ N 2 та виконання робіт по проведенню 134 монтажної камери пл. С1, установці анкерного кріплення, зачищення ґрунту виробки, управління надґрунтовою дорогою ДКНУ-1, обтягування кріпильних скоб арочного кріплення. Прохідник [PERSON] отримав наряд на усунення зауважень дільниці. ВТБ N 2, кріплення гірничої виробки, а також обслуговування пересипу стрічкового конвеєра ППЛ-1. Інструктаж про заходи безпеки при виконанні робіт згідно наряду, по картам ризиків, внутрішнім процедурам, а також інструктаж на робочих місцях провів помічник начальника ділянки Джурілов О.М. Приблизно о 21 годині 50 хвилин, після повного завантаження 2-ої вагонетки ВДК-2,5 (1-а та 2-а вагонетки були перевантажені гірничою масою) [PERSON] , який знаходився біля переговорного пристрою, напроти пункту завантаження гірничої маси, подав голосовий сигнал лебідчикові на постановку під завантаження вагонетки N 3. Лебідчик МПУ [PERSON] виконав запуск надґрунтової дороги ДКНУ-1 і у момент початку руху составу, сталося скачування та падіння шматка породи розміром 700х300х 100мм з вагонетки ВДК-2,5 N 2, внаслідок чого [PERSON] отримав травму лівої ноги. Прохідник [PERSON] , побачивши незрозумілі світові сигналу від [PERSON] підбіг до нього та побачивши, що сталося покликав інших робітників для надання [PERSON] першої медичної допомоги. Після чого прохідник [PERSON] у супроводі помічника начальника дільниці [PERSON] , який в цей час знаходився на заїзді 134 монтажної камери пл.С1, був доставлений до допоміжного ствола. 22 годині 40 хвилин-прохіднику [PERSON] у поверхневому оздоровчому пункті була надана медична допомога працівниками РПГ 8 ВГРЗ. Згідно п.6 акту форми Н-5, висновком комісії встановлено, що нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом. Згідно виписки\~із акту\~огляду Медико-соціальною\~експертною комісією\~від 26\~лютого 2014\~року до\~довідки серії\~АБ №\~0008886\~позивачу первинно\~визначено ступінь\~втрати працездатності\~на рівні\~20%\~по трудовому\~каліцтву.\~Згідно довідки\~Медико-соціальної\~експертної комісії\~від 21\~березня 2017\~року серії\~12\~ААА позивачу\~первинно-повторно\~визначено ступінь\~втрати працездатності\~сукупно на\~рівні 65%,\~з яким\~по професійному\~захворюванню первинно:\~45%-\~радикулопатія,\~дефартрози,\~10%-\~хронічне обструктивне\~захворювання легень,\~5%-\~нейросенсорна приглухуватість,\~повторно:\~5%\~-\~по травмі,\~згідно Акту\~№18\~форми Н-1\~від 24.09.2013р.\~Згідно довідки\~Медико-соціальної\~експертної комісії\~від 16\~березня 2020\~року серії\~12\~ААА №\~058113\~позивачу повторно\~безстроково визначено\~ступінь втрати\~працездатності сукупно\~на рівні\~65%,\~з яким:\~45%-\~радикулопатія,\~дефартрози,\~10%-\~хронічне обструктивне\~захворювання легень,\~5%-\~нейросенсорна приглухуватість,\~5%\~-\~по травмі,\~згідно акту\~№18\~форми Н-1\~від 24.09.2013р.\~Згідно довідки\~Медико-соціальної\~експертної комісії\~від 16\~березня 2020\~року серії\~12\~ААБ №\~604685\~позивачу повторно\~безстроково встановлено\~третю групу\~інвалідності по\~професійному захворюванню\~та протипоказана\~робота в\~умовах дії\~пилу,\~шуму,\~важкої фізичної\~праці,\~несприятливого мікроклімату,\~підземно. Позивач зазначає, у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням та отриманою травмою порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання та травми, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань та виробничої травми, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, вона постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 245 000 грн і просить стягнути цю суму з відповідача. Позивач просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 31.03.2025 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14.04.2025 представником відповідача Зігун В. Ю. через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що відсутні докази порушень законодавства про охорону праці, аварій чи приписів контролюючих органів; позивач був ознайомлений з умовами праці та їх шкідливістю відповідно до ст. 29 КЗпП України, свідомо погодився на роботу, отримуючи пільги; позивач приховував ознаки захворювання під час медичних оглядів, що могло погіршити його стан; позивач не надав доказів моральних страждань, зокрема висновків психологічної експертизи, а також розрахунку суми 245000,00 грн.; забезпечення позивача засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом відповідало ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці»; відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та захворюванням, оскільки шкідливість є невід`ємною частиною технології видобутку вугілля. Відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 22.09.2021\~року у\~справі №\~756/16647/18,\~від 08.09.2021\~року у\~справі № 638/164/18,\~від 18.12.2020\~року у\~справі №\~686/25718/19,\~від 30.12.2020\~року у справі № 482/48/19 які підкреслюють необхідність доказів моральних страждань та причинного зв`язку. Відповідач зазначає, що причиною нещасного випадку було порушення позивачем. У п.17 Акту Н-1 зазначені причини настання нещасного випадку: Основні: Організаційні: порушення технологічного процесу; порушення трудової та виробничої дисципліни в частині невиконання вимог інструкцій з охорони праці. Супутні: відсутні. У п.10 Акту Н-1 зазначено осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, або орган, який проводить розслідування: [PERSON] , прохідник дільниці підготовчих робіт №5 призвів до завантаження вагонеток ВДК-2,5 №1 та №2 гірничою масою понад габарити кузова, чим порушив: ст. 14 Закону України «Про охорону праці»; ст. 41 Гірничого Закону України; -п.3.43. «Інструкції №4 З охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінки у шахті прохідника». [PERSON] , машиніст гірничих виїмкових машин дільниці підготовчих робіт №5 допустив завантаження негабаритних шматків породи у вагонетки ВДК-2,5, чим порушив: ст. 14 Закону України «Про охорону праці»; ст. 41 Гірничого Закону України; п.1.11 «Інструкції №4 з охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінки у шахті машиніста гірничих виїмкових машин (прохідницькі роботи)»; -п4.13, п.4.14 «Паспорту проведення та кріплення 134 монтажної камери пл. С1». Оскільки, Акт Н-1 Позивачем не оспорювався, тому інформація викладена в цьому акті є достовірною, [PERSON] з нею згоден. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки позивач з 01 лютого 1989 року по 30 січня 1990 року; з 19 березня 1990 по 02 червня 2001 року; з 16 липня 2007 року по 01 грудня 2016 року працював у різних структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на різних посадах. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 16.02.2017, затвердженим Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області у позивача встановлено професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна Сб, С7, С8 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами зі значними вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст.) суглобів, хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст. емфізема легень першої ст.). група «А». ЛН першого - другого ст., нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Позивачу протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно. Нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування. Триваючі проблеми зі здоров`ям, отримані внаслідок хронічного професійного захворювання, підтверджуються виписками з медичної карти стаціонарного амбулаторного хворого, які засвідчують скарги позивача на задишку, кашель, біль у хребті, обмеження рухливості, зниження слуху, запаморочення, загальну слабкість та шум у вухах. Згідно з актом розслідування нещасного випадку форми Н-1 від 24.09.2013 у позивача встановлено травму: травма лівої ноги. Відповідно виписки із акту огляду Медико-соціальною експертною комісією від 26 лютого 2014 року до довідки серії АБ № 0008886 позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 20% по трудовому каліцтву. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 21 березня 2017 року серії 12 ААА позивачу первинно-повторно визначено ступінь втрати працездатності сукупно на рівні 65%, з яким по професійному захворюванню первинно: 45%- радикулопатія, дефартрози, 10%- хронічне обструктивне захворювання легень, 5%- нейросенсорна приглухуватість, повторно: 5% - по травмі, згідно Акту №18 форми Н-1 від 24.09.2013р. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 16 березня 2020 року серії 12 ААА № 058113 позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності сукупно на рівні 65%, з яким: 45%- радикулопатія, дефартрози, 10%- хронічне обструктивне захворювання легень, 5%- нейросенсорна приглухуватість, 5% - по травмі, згідно акту №18 форми Н-1 від 24.09.2013р та встановлено ІІІ групу інвалідності. Триваючі проблеми зі здоров`ям, отримані внаслідок нещасного випадку, підтверджуються актами Н-1, довідкою МСЕК, які засвідчують фізичний біль та обмеження працездатності позивача. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Ст. 3 Конституції України встановлює, що життя і здоров`я людини, її честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю. У ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Ст. 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Ст. 160 КЗпП України передбачає, що постійний контроль за додержанням вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Ст. 173 КЗпП України встановлює, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом. Частина 2 ст. 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується незалежно від вини, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 1 Гірничого закону України шахтні роботи належать до умов підвищеної небезпеки. Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання або зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. \~Пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для здоров`я умовах, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає додаткових зусиль для організації життя, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладається на роботодавця незалежно від форми власності. Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначає, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Відтак, законодавством України презюмується обов`язок відповідача на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками, та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві. При цьому відсутність вини відповідача у виникненні нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача за завдану позивачу шкоду; до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять насамперед моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Як вже вказувалося судом, ч.5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Цим самим встановлюється перерозподіл обов`язку доказування, що зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Відтак, володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. Ч. 2, 3 ст. 1193 ЦК України передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Згода позивача на роботу в умовах підвищеної небезпеки відповідно до ст. 29 КЗпП України не звільняє відповідача від обов`язку забезпечувати безпечні умови праці (ст. 153 КЗпП), не спростовує зв`язку травми з умовами праці, оскільки акти Н-1, Н-5 чітко вказують на виробничий характер нещасного випадку. Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 15.06.2020 (справа № 212/3137/17-ц) та від 14.07.2020 (справа № 212/6988/17-ц) щодо необхідності врахування вини потерпілого відповідають висновкам суду у даній справі. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 25.04.2018 у справі № 212/7705/18 (провадження № 61-6552св18), відшкодування моральної шкоди за нещасний випадок на виробництві не залежить від вини роботодавця, якщо є юридичні факти, що підтверджують моральні страждання працівника або втрату нормальних життєвих зв`язків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п. 90) дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Судом встановлено, що після нещасного випадку 19.09.2013 позивач працював на підприємстві та був звільнений 01.12.2016 року за ст. 40 п. 2 КзПП України за станом здоров`я, травма, підтверджена актами Н-1 та довідкою МСЕК, професійне захворювання підтверджено актом П-4, що спричинила стійку втрату працездатності, що підтверджує зв`язок ушкодження здоров`я з умовами праці у відповідача. Надані позивачем докази (акт Н-1,П-4 довідками МСЕК повною мірою засвідчують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні трудових обов`язків, що призвело до фізичних страждань (біль) та моральних страждань (психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражені у тривозі, дратівливості). Втрата працездатності (65%) та ІІІ група інвалідності обмежила можливість позивача вести активний спосіб життя, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності моральної шкоди через відсутність психологічної експертизи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 моральна шкода може складатися з переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенням життєвих зв`язків через неможливість активного способу життя чи іншими негативними наслідками, що має місце у цій справі. Фізичні страждання позивача, підтверджені актом Н-1, П-4 та втрата працездатності є достатніми доказами моральної шкоди. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки нещасний випадок заподіяв фізичний біль і душевні страждання, порушив особисті немайнові права позивача (право на охорону здоров`я, безпечну працю), призвів до порушення звичного способу життя та необхідності додаткових зусиль для його організації. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, щодо оцінки моральної шкоди. Нематериальну шкоду за своєю природою важко оцінити, і, крім випадків, коли сума компенсації визначена законом, це часто вимагає дослідження попередніх справ, щоб на основі подібних обставин встановити ймовірну суму будь-якої компенсації (п. 62 рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01)). При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, відсутності вини відповідача у виникненні нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, характер та об`єм фізичних, душевних, психічних страждань позивача від одержаного ушкодження, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до змін життєвих зв`язків, а саме 65 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 130 000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого та не призводить до його необґрунтованого збагачення. Щодо\~вказівки про стягнення коштів без утримання податків та інших обов`язкових платежів у резолютивній частині рішення суду. Верховний Суд у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 (провадження № 61-14246св24) вказав, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Необґрунтованим є\~вирішення судами у цій цивільній справі\~питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання\~про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів».\~ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. З відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1300,00 грн.

Outcome: partial