Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Прокурор звернувся в суд з позовом до відповідачів про витребування земельної ділянки та скасування реєстрації. На підставу своїх вимог спирається на те, що Уманською окружною прокуратурою вивченням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 10.03.2021 року №10-23-0.4-237/90-21 щодо факту самовільного зайняття земельних ділянок директором ФГ «Широкий берег» [PERSON] , що розташовані в адміністративних межах Маньківської територіальної громади Уманського району, за межами населеного пункту, установлено наступне. Наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 23.10.2020 року №23-10685/14-20-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 11,6 га., у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Маньківської селищної ради. Указаним наказом надано [PERSON] , у власність земельну ділянку площею 1,9333 га, рілля, за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 із земель сільськогосподарського призначення державної власності із зміною цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах Маньківської селищної ради. Відомості про право власності за [PERSON] , 30.10.2020 внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 38937224). У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 18.12.2020 [PERSON] , продав зазначену земельну ділянку [PERSON] . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Животовською Н.Г., 18.12.2020 за №3604. Відомості про право власності за [PERSON] , 18.12.2020 внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 39798881). Таким чином [PERSON] , набув у приватну власність земельну ділянку площею 1,9333 га., за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520. Разом з цим, згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 10.03.2021 року №10-23-0.4-237/90-21 зазначена земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення, що у свою чергу унеможливлює її перебування у приватній власності із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, оскільки таким чином відбулась незаконна зміна цільового призначення землі та її надання у власність в порушення вимог ч. 4 ст. 122 ЗК України. Ураховуючи наведене, Уманською окружною прокуратурою 15.04.2021 за №53/3-50 вих-21 на адресу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області скеровано запит щодо надання підтвердження вказаного факту. У відповідь на запит прокуратури ГУ Держгеокадастру у Черкаській області надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 1,9333 га. кадастровий номер 7123155100:03:001:0520. Згідно з зазначеним витягом існує обмеження у використанні зазначеної земельної ділянки, а саме охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини, що займає 1,9333 га., тобто усю площу земельної ділянки, що передана для ведення особистого селянського господарства у приватну власність. Віднесення вказаної ділянки до земель історико-культурного призначення підтверджується інформацією Маньківської селищної ради від 31.01.2022 року №02-16/146 та графічними матеріалами. Відповідно до вказаної інформації селищної ради спірна земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення, згідно з проектом роздержавлення земель, якими встановлені межі земель історико-культурного призначення, визначена їх площа та відомості по контурах і угіддях внесено до експлікації цих земель. Проектний план (графічна частина проекту) є складовою частиною Проекту роздержавлення, на якій графічно відображені землі з установленими межами, визначеною площею по контурах і категоріях земель. Відповідно до положень абз. 2 п. 4 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містять в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 01.01.2013, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, та його територіальними органами. Таким чином, проект роздержавлення земель і графічні матеріали, які є складовою частиною Проекту є підтвердженням віднесення земельної ділянки до земель історико-культурного призначення. Також Маньківською селищною радою підтверджено факт незаконності вибуття спірної земельної ділянки з державної власності. Порушення норм матеріального права. Відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Окрім цього, згідно з ч. 7 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Аналогічна судова практика викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.09.2016 у справі №700/861/14-ц, якою залишено без змін рішення апеляційного суду Черкаської області від 23.05.2016 про задоволення позову прокурора Лисянського району про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди землі та повернення земельних ділянок з підстав, у тому числі, відсутності затвердженого Кабінетом Міністрів України рішення про зміну цільового призначення земельних ділянок історико-культурного призначення. Крім того, суб`єктом права на землі державної власності, згідно зі ст. 80 ЗК України, є держава, яка реалізовує це право на землі державної власності через відповідні органи державної влади. Виходячи зі змісту ст.ст. 53, 54 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього та майбутніх поколінь врегульовано положеннями Закону України «Про охорону культурної спадщини». Законом закріплено, що охорона культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та місцевого самоврядування. За дефініцією, наведеною у ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», пам`ятка культурної спадщини об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що археологічних об`єкт культурної спадщини це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації. Пунктом 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що об`єкти включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону. Згідно з інформацією Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації №02/01-03-25/1650/02/01-03/13/1074 від 14.01.2022 земельна ділянка за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 знаходиться в межах пам`ятки археології місцевого значення поселення IX-VII ст. до н. е., реєстраційний №3107, взятої на облік рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради народних депутатів від 26.06.1990 року №116. Згідно з наданою копією рішення від 26.06.1990 року №116 виконком обласної Ради народних депутатів погодився із пропозицією управління культури облвиконкому про взяття під державну охорону нововиявлених пам`яток археології в кількості 1656 згідно із додатком. Як слідує із указаного додатку до таких пам`яток відноситься і Поселення IX-VII ст до н. е. смт. Маньківка, І км на південь від селища, ур. Джерелуха. Як вбачається із відповіді Управління культури та охорони культурної спадщини спірна земельна ділянка знаходиться в межах зазначеної пам`ятки археології. Згідно з ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки, належать до земель історико-культурного призначення. Статтею 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» урегульовано питання суб`єктів права власності на пам`ятки. Так, згідно ч.ч. 1, 2 цієї статті пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. У свою чергу ч. 6 цієї статті визначає, що землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Закон України «Про охорону культурної спадщини» є спеціальним нормативним актом по відношенню до Земельного кодексу України. Частина 1 ст. 54 ЗК України передбачає, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Дана норма встановлює загальне правило відносно форм власності земель, віднесених за цільовим призначенням до категорії історико-культурного призначення. Натомість спеціальна норма, закріплена в ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», передбачає виключення із загального правила, за змістом якої землі, на яких розміщені пам`ятки археології перебувають виключно у державній власності. Отже, діюче законодавство безальтернативно визначає для пам`яток археології та земель, на яких вони розташовані, єдину форму власності державну, а у випадку, якщо така земельна ділянка не перебуває у державній власності, - остання підлягає обов`язковому вилученню або викупу державою. У даному випадку, за підтвердженням Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації на спірній земельній ділянці знаходиться пам`ятка археології місцевого значення Поселення IX-VII ст. до н.е. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель. Виходячи із принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 ЗК України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. Виходячи з указаної норми ЗК України спірна земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність для ведення особистого селянського господарства. Крім того, на час прийняття наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, як і на даний час, законодавством землі історико-культурного призначення виділено в окрему, особливо захищену, категорію, встановлено особливий правовий порядок використання та розпорядження такими землями. Водночас, відповідно до вимог ч. 4 ст. 122 ЗК України ГУ Держгеокадастру у Черкаській області не мало права розпоряджатися земельними ділянками історико-культурного призначення. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень органів охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій належало погодження проектів землеустрою щодо земельних ділянок відповідно до вимог Земельного кодексу України. Ураховуючи, що зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не відбулося, відповідні проекти не розроблялися, вони продовжують належати до земель історико-культурного призначення. Крім того, згідно з інформацією Управління культури та охорони культурної спадщини від 14.12.2022 року №02/01-03.01-09/1598/02/01-03.01-09/12719 будь-які звернення щодо погодження передачі у приватну власність земельної ділянки 7123155100:03:001:0520 до Управління не надходили, що і змусило прокурора звернутись з відповідним позовом до суду. Прокурор в ході судового розгляду уточнила позовні вимоги, просила суд скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію як об`єкта цивільних прав, земельної ділянки з кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 площею 1,9333 га. Усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку площею 1,9333 га за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 шляхом зобов`язання [PERSON] повернути державі в особі Черкаської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 1,9333 га за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520. В судовому засіданні остаточні позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Представник Черкаської обласної державної адміністрації до суду не з`явився, але згідно письмової заяви просить суд задоволити позовні вимоги Уманської окружної прокуратури та справу слухати у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Хмарська Я.В. заперечувала на задоволення позовних вимог прокурора та просила застосувати строк позовної давності, про який заявив [PERSON] в своїй письмовій заяві, на що в свою чергу заперечувала прокурор в судовому засіданні. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області в судове засідання не з`явився, але згідно письмової заяви просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог Уманської окружної прокуратури та просить справу слухати у його відсутності. Представник Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Суд, заслухавши позицію представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: Наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 23.10.2020 № 23-10685/14-20-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 11,6 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Маньківської селищної ради та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 1,9333 га, рілля, за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 із земель сільськогосподарського призначення державної власності із зміною цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах Маньківської селищної ради. Відомості про право власності за [PERSON] 30.10.2020 внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 38937224). У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 18.12.2020 [PERSON] продав зазначену земельну ділянку [PERSON] згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Животовською Н.Г. 18.12.2020 за № 3604. Тобто [PERSON] набув у приватну власність земельну ділянку площею 1,9333 га за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520. Разом з цим, згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 10.03.2021 № 10-23-0.4-237/90-21 зазначена земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення, що у свою чергу унеможливлює її перебування у приватній власності. Так, згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 10.03.2021 № 10-23-0.4-237/90-21 за результатами проведеної перевірки дотримання вимог земельного законодавства встановлено факт самовільного зайняття [PERSON] шести земельних ділянок, у тому числі 7123155100:03:001:0520. Крім того, у вказаній інформації зазначено щодо належності земельних ділянок до земель історико-культурного призначення. Вивченням інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно факт самовільного зайняття земельної ділянки не знайшов свого підтвердження, натомість встановлено, що земельна ділянка перебуває у приватній власності [PERSON] . Згідно витягу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області із Державного земельного кадастру вбачається, що охоронна зона навколо об`єкта культурної спадщини займає 1,9333 га, тобто усю площу земельної ділянки. Згідно з інформацією Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації № 02/01-03-25/1650/02/01-03/13/1074 від 14.01.2022 земельна ділянка за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 знаходиться в межах пам`ятки археології місцевого значення поселення IX-VII ст. до н. е., реєстраційний № 3107, взятої на облік рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради народних депутатів від 26.06.1990 № 116. Згідно копії рішення від 26.06.1990 № 116 виконком обласної Ради народних депутатів погодився із пропозицією управління культури облвиконкому про взяття під державну охорону нововиявлених пам`яток археології в кількості 1656 згідно із додатком. Як слідує із указаного додатку до таких пам`яток відноситься і Поселення IX-VII смт. Маньківка, І км на південь від селища, ур. Джерелуха. Як вбачається із відповіді Управління культури та охорони культурної спадщини спірна земельна ділянка знаходиться в межах зазначеної пам`ятки археології. З метою підтвердження віднесення земельних ділянок до земель історико культурного призначення від Маньківської селищної ради витребувано проект роздержавлення земель ВАТ «Маньківське» та фотокопії із карти, яка є додатком до вказаного проекту, повний розмір якої був досліджений безпосередньо у судовому засіданні. Зокрема, згідно таблиці розподілу земель по категоріям, внаслідок роздержавлення ВАТ «Маньківське» під номером 96 знаходиться земельна ділянка загальною площею 11,6 га, частиною якої на даний час є земельна ділянка 7123155100:03:001:0520, що утворилася в результаті поділу. З указаної таблиці вбачається, що площа 11,6 га відноситься до земель історико-культурного призначення. З метою співставлення, у судовому засіданні було досліджено карту роздержавлення земель ВАТ «Маньківське», під час якого свідок [PERSON] вказала місцезнаходження зазначеної земельної ділянки, яка згідно умовних позначень до вказаної карти відноситься до земель історико культурного призначення. На підтвердження того, що мова йде саме про спірну земельну ділянку в судовому засіданні досліджено витяг із проекту землеустрою щодо відведення земель загальною площею 11,6 га у тому числі [PERSON] площею 1,9333 га та шляхом співставлення карти роздержавлення та викопіювання з проекту землеустрою продемонстровано фактичне місцезнаходження земельної ділянки 7123155100:03:001:0520. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що спірна земельна ділянка 7123155100:03:001:0520 відповідно до проекту роздержавлення земель ВАТ «Маньківське» відноситься до земель історико - культурного призначення. Крім того, у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він працював в Управлінні культури та охорони культурної спадщини Черкаської ОДА з січня 1990 року по 15 липня 2024 року та працював на території колишнього Маньківського району в пошуках прісних вод, недалеко біля Урочища Джерелуха. Свідок в засіданні підтвердив виявлення на спірній земельній ділянці пам`ятки архітектури, що у відповідності до імперативної вимоги закону України «Про охорону культурної спадщини» свідчить про їх віднесення земель історико - культурного призначення. Згідно з ч.ч. 2, 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Це основна відправна «точка», якою слід керуватися пов`язуючи пам`ятку археології з земельною ділянкою, на якій (в якій) вона розташована в обґрунтування необхідності захисту інтересів держави. Правовий режим та порядок використання земель історико-культурного призначення визначається Земельним кодексом України, законами України «Про охорону культурної спадщини» та «Про охорону археологічної спадщини», постановами Кабінету Міністрів України та рішеннями органів місцевої влади і органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель. Виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 ЗК України) на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. Законодавством встановлений дозвільний порядок використання земель історико-культурного призначення (постанова ВП ВС від 26.06.2018 у справі № 914/582/17). При цьому, за теперішньою редакцією ст. ст. 53, 54 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології поля давніх битв. Археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації (абз. 2 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). Зважаючи на імперативність правової норми, передбаченої ч. 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», земельні ділянки належать до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на них пам`ятки, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території. У постанові від 13.11.2019 у справі № 728/1905/16-ц ВС зазначив, що не включення відомостей до Державного земельного кадастру про належність конкретної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення, про обмеження у використанні земельної ділянки саме для такої категорії земель, не є підставою для не віднесення спірної земельної ділянки до цієї категорії та призначення, за наявності відомостей в уповноваженого органу охорони культурної спадщини про розташування на спірній ділянці пам`ятки та/або потрапляння ділянки в охоронну зону відповідної пам`ятки. Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 у справі № 748/1536/20 вказав, що не встановлення межі історико-культурного зонування пам`ятки не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка не належить до земель історико-культурного призначення. Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи питання розрізнення понять земельної ділянки історико-культурного призначення та об`єкту археології, у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 зазначила, що пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно з Законом України «Про охорону культурної спадщини» (ст. 17) не може перебувати в приватній чи комунальній власності. Отже відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована (п.п. 94, 95). Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини об`єкти культурної спадщини» незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання. Пунктом 3 розділу Х Прикінцеві положення Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону. Статтею 1 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», який діяв з 01.11.1978 до 12.07.2000, було встановлено, що пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою. Відповідно до ст. 6 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» до пам`яток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать, зокрема: пам`ятки археології - городища, кургани, залишки стародавніх поселень, укріплень, виробництв, каналів, шляхів, стародавні місця поховань, кам`яні скульптури, наскельні зображення, старовинні предмети, ділянки історичного культурного шару стародавніх населених пунктів. Стаття 8 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» передбачала, що виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону використання пам`яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам`яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам`яток історії та культури. Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 17 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» з метою організації обліку і охорони пам`яток історії та культури нерухомі пам`ятки поділяються на пам`ятки загальносоюзного, республіканського і місцевого значення. Віднесення пам`яток історії та культури до категорії пам`яток загальносоюзного, республіканського чи місцевого значення провадиться відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР. Переліки пам`яток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Переліки пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Виключення об`єктів з переліків пам`яток республіканського і місцевого значення допускається лише з дозволу Ради Міністрів Української РСР. Внесення об`єктів у переліки пам`яток історії та культури і виключення з них провадяться за поданням спеціально уповноважених державних органів охорони пам`яток історії та культури. Згідно з інформацією Управління культури та охорони культурної спадщини Черкаської обласної державної адміністрації № 02/01-03-25/1650/02/01-03/13/1074 від 14.01.2022 земельна ділянка за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 знаходиться в межах пам`ятки археології місцевого значення поселення IX-VII ст. до н. е., реєстраційний № 3107, взятої на облік рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради народних депутатів від 26.06.1990 № 116. Згідно копії рішення від 26.06.1990 № 116 виконком обласної Ради народних депутатів погодився із пропозицією управління культури облвиконкому про взяття під державну охорону нововиявлених пам`яток археології в кількості 1656 згідно із додатком. Як слідує із указаного додатку до таких пам`яток відноситься і Поселення IX-VII смт Маньківка, І км на південь від селища, ур. Джерелуха. Як вбачається із відповіді Управління культури та охорони культурної спадщини спірна земельна ділянка знаходиться в межах зазначеної пам`ятки археології. З огляду на те, що на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської обласної ради народних депутатів від 26.06.1990 № 116. пам`ятка археології місцевого значення, а саме поселення IX-VII ст. до н. е., реєстраційний № 3107, взято на державний облік відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», враховуючи положення п.3 розділу Х Прикінцеві положення Закону України «Про охорону культурної спадщини», вказана пам`ятка археології була і є пам`яткою культурної спадщини відповідно до Закону України Про охорону культурної спадщини без занесення її до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а земельна ділянка, на якій розміщене це поселення належить до земель історико-культурного призначення. Щодо строків позовної давності, суд вважає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки ВП ВС сформулювала, зокрема, у постановах від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21)). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, стосовно яких діє чітка заборона на вилучення, зміну цільового призначення та надання у власність всупереч вимог Земельного кодексу України, є неможливим (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц). Отже, передачу у приватну власність спірних земельних ділянок із порушенням вимог Земельного кодексу та іншого законодавства України необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також п. п. 81, 90 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 911/3574/17. від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі № 911/3310/17, від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17, від 05.10.2022 у справі № 557/303/21 та від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20). Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави на обмежені в обороті об`єкти установлено законом, тому не потребує доказування правового титулу. Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду 17.05.2023 розглянуто справу № 748/1335/20, в якій обставини, оцінку яким надано Верховним Судом, є релевантними до обставин даної справи. Так, відповідно до висновків Верховного Суду у зазначеній вище справі частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майно, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. До земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби (стаття 53 ЗК України). За змістом ч. 1 ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до пункту г) частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідального фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Згідно з частинами першою-другою, шостою ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології , в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології поля давніх битв. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки на якій розташовані пам`ятки археології може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, вимагаючи повернути таку ділянку. При цьому колегія суддів наголошує на тому, що отримання громадянами та юридичними особами у власність земельної ділянки історико-культурного значення, на якій розташована пам`ятка археології суперечить вимогам законодавства. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Землі історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології віднесено до категорії особливо цінних земель, а тому повернення земельної ділянки історико-культурного значення фонду державі, на думку колегії суддів, слід розглядати як негаторний, а не віндикаційний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки. Аналогічний висновок, який стосується незаконної передачі у приватну власність земель історико-культурного значення, на яких розміщено пам`ятку археології, викладено у постанові № 557/303/21 (провадження № 61-3305св22) від 05.10.2022. Разом з тим, у Державному земельному кадастрі земельна ділянка за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 площею 1,9333 га., обліковується як земля сільськогосподарського призначення із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ-7115545862020 від 08.12.2020, 01.06.2020 відділом у Маньківському районі ГУ Держгеокадастру в Черкаській області зареєстровано земельну ділянку за кадастровим номером 7123155100:03:001:0520 площею 1,9333 га, цільове призначення 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. Згідно з положеннями ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Ці відомості про цільове призначення спірної земельної ділянки не впливають на правовий режим ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки, за законом, такий правовий режим пов`язаний із фактом перебування на ділянці пам`ятки археології. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16, зазначивши, що земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури. Неприйняття міською радою рішення про зміну цільового призначення цієї земельної ділянки та приведення його у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим цієї земельної ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки, за законом, такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури, а не рішенням органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також згідно з ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Положеннями ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, зокрема, є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Водночас, до того часу, поки в Державному земельному кадастрі продовжуватиме розміщуватися інформація про земельні ділянки з таким цільовим призначенням, яке суперечить дійсному (землі історико-культурного призначення), такі дані в розумінні ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» є офіційними. При цьому, поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним і може охоплювати не тільки фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, тому суд вважає, що в задоволенні заяви [PERSON] яка була підтримана його адвокатом Хмарською Я.В., щодо застосування строку позовної давності слід відмовити, а позовні вимоги Уманської окружної прокуратури є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до повного задоволення. Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягнути солідарно з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed