Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів за період з 17 червня 2023 року по 13 лютого 2024 року. Вказує про те, що 25 жовтня 1997 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Пролетарським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, актовий запис №481. За час шлюбу у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб, укладений сторонами виявився невдалим, сімейне життя не склалося через відсутність між сторонами взаєморозуміння. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 20 лютого 2024 року шлюб розірвано. Син [PERSON] мешкає разом із матір`ю. Виховання та догляд за дитиною здійснює виключно мати, яка утримує та забезпечує дитину всім необхідним. Батько дитини належної матеріальної допомоги не надає. Позивачка з відповідачем домовились в усному порядку спільними зусиллями забезпечувати дитині належні, умови проживання та розвитку. Періодично відповідач надавав необхідну матеріальну допомогу. Востаннє грошові кошти від відповідача позивачка отримала в червні 2023 року. Зважаючи на те, що відповідач надавав кошти не як домовлено, але надавав, позивачка тривалий час надіялась на те, що відповідач виконуватиме взяті на себе зобов`язання, але з його поведінки і відсутності грошових надходжень позивачці стало зрозуміло, що [PERSON] не має наміру надавати матеріальну підтримку дитині. З цього слідує, що відповідач не зважаючи на домовленість, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо отримання спільної дитини. [PERSON] зверталася до Ірпінського міського суду Київської області 30.10.2024 року та 02.01.2024 року із заявами про видачу судового наказу. Однак, позивачка отримала ухвали про відмову у видачі судового наказу. Зважаючи на те, що оскарження ухвал потягнув би значний період часу позивачкою було прийнято рішення щодо звернення з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача до Дзержинського міського суду Донецької області. 26 квітня 2024 року Дзержинський міський суд Донецької області видав судовий наказ, яким було стягнуто з [PERSON] на утримання сина аліменти починаючи з 14.02.2024 року. На підставі викладеного, позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17 червня 2023 року і до 13 лютого 2024 року включно. Ухвалою суду від 11.03.2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивачки [PERSON] направив до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести за відсутності позивачки та її представника, ухвалити рішення про задоволення позову в повному обсязі, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується зворотніми повідомленням про вручення поштової кореспонденції, а також оголошенням на сайті «Судова влада України», а тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін за наявними матеріалами справи. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 5 жовтня 1997 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 20 лютого 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.12.2010 року 30.10.2023 року [PERSON] зверталась до Ірпінського міського суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 06.12.2023 року у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини було відмовлено. 11.01.2024 року [PERSON] зверталась до Ірпінського міського суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15.01.2024 року у видачі судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини було відмовлено. 26 квітня 2024 року Дзержинськиим міським судом Донецької області видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.02.2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тлумачення ч. 2 ст. 191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі №635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі №672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі №756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Також під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів. Суд зауважує, що обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку. На обґрунтування позову про стягнення аліментів за минулий час за період з 17 червня 2023 року по 13 лютого 2024 року посилається на те, що востаннє грошові кошти від відповідача позивачка отримала в червні 2023 року та у подальшому 30.10.2024 року та 02.01.2024 року зверталась до суду із заявами про видачу судового наказу, і лише 26.04.2024 року отримала судовий наказ про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. Разом з тим, суду не надано доказів того, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Суд оцінює доводи позивачки, що вона тривалий час вела переписну з відповідачем щодо витрат на утримання дітей, оскільки на підтвердження цих обставин не надала суду жодних належних доказів у розумінні положень ст. 76 ЦПК України. Крім того, з довідки про рух котів по картці, долученої до позовної заяви, навпаки вбачається, що відповідач не мав умислу на ухилення від сплати аліментів, а періодично перераховував кошти на утримання дитини. За загальним правилом, визначеним СК України, є недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Матеріалами справи підтверджено факт звернення до суду із заявами про видачу судового наказу про стягнення аліментів, однак не підтверджено свідомого ухилення відповідачем від сплати аліментів. Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed