Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на момент смерті та факту не прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що разом із матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , водночас брат за вказаною адресою з квітня 2008 року не проживає, відносини із сестрою та матір`ю не підтримує, про його місце перебування нічого невідомо. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно. Позивач зверталась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородської Н.Г. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] як спадкоємець першої черги, на підставі чого було заведено спадкову справу, а в подальшому - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії з посиланням на те, що оскільки за адресою проживання померлої [PERSON] зареєстрований її син [PERSON] , він може вважатися таким, що фактично прийняв спадщину, якщо протилежні обставини не будуть встановлені рішенням суду, при цьому такого рішення суду спадкоємцем не подано. Як вказує позивач, він є єдиним спадкоємцем після смерті матері, оскільки її брат за місцем реєстрації з квітня 2008 року не проживає, перебуває у розшуку як злочинець за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 203-1 КК України, і станом на час відкриття спадщини за вказаною адресою не проживав, у зв`язку з чим просив встановити факт не проживання [PERSON] зі спадкодавцем на момент смерті та факт не прийняття ним спадщини після смерті [PERSON] з метою отримання свідоцтва про право на спадщину як єдиного спадкоємця першої черги за законом. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.05.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 23.07.2025, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Третя особа в судове засідання явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання третьої особи про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала, просила винести рішення у відповідності до норм чинного законодавства. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що приблизно [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 19.04.2024 Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). З матеріалів справи убачається, що померла [PERSON] є матір`ю позивача, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00044695543 від 24.04.2024, а також матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 15.10.1983 Печерським ВДРАЦС м. Києва. Судом встановлено, що померлій [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності виданого 19.07.2004 Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), ряд іншого нерухомого майна та грошові кошти, які знаходяться на рахунках у банківській установі, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (відповідач у справі), [PERSON] (позивач у справі), [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки ОСББ «Академічний-15» від 23.04.2025, [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає більше 5 років. Відповідно до листа Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 14.08.2023, [PERSON] перебуває у розшуку як злочинець. Судом встановлено, що позивач зверталась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Миргородської Н.Г. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] як спадкоємець першої черги, на підставі чого було заведено спадкову справу №05/2024. З матеріалів спадкової справи №05/2024 убачається, що 24.04.2024 до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлої [PERSON] - [PERSON] ; заява містить посилання на те, що інших спадкоємців першої черги у померлої немає. 05.02.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з посиланням на те, що оскільки за адресою проживання померлої [PERSON] зареєстрований її син [PERSON] , він може вважатися таким, що фактично прийняв спадщину, якщо протилежні обставини не будуть встановлені рішенням суду, при цьому такого рішення суду спадкоємцем не подано. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що з сім`єю позивача дружили сім`ями, з позивачем спілкується і на даний час, відповідача останній раз бачила у 2005 році. Свідок вказала, що [PERSON] була колишньою однокласницею її чоловіка, познайомилася з нею на весіллі, потім знімала квартиру у цьому районі, тому разом проводили дозвілля з 1980 років. Знає, що спочатку [PERSON] з двома дітьми - [PERSON] та [PERSON] , мешкала у гуртожитку, потім вони отримали квартиру в Оболонському районі м. Києва, у квартирі свідок бувала кілька разів. Щодо сина [PERSON] [PERSON] , зазначила, що з ним не було проблем коли він навчався, а після того як пішов на роботу, то з 2008 року і після смерті [PERSON] жодних відомостей про нього немає. Повідомила, що у крематорії після смерті [PERSON] свідок не була, була на прощанні та потім вдома. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні, показала, що з родиною [PERSON] знайома з 1980-х років, дружили разом, зустрічались та спілкувались на свята, дні народження. Як зазначила свідок, коли діти повиростали, то вони перестали багато спілкуватись, [PERSON] казала, що син пропав, проте обставини його відсутності свідку невідомі, оскільки і сама мати щодо цих обставин нічого не знала. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.1,2 ст. 1220 ЦК України). У ч.1,2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування ч.3 ст. 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10.04.2020 у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02.04.2021 у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19.05.2021 у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач звертався із відповідною заявою про відмову від права на спадщину. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, ч.1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). За змістом статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відповідно до пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). За змістом ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що ч.3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Так, судом встановлено, що на день смерті [PERSON] , яка померла приблизно [INFO] , як позивач, так і відповідач були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця: [ADDRESS] . Водночас, фактичне місце проживання [PERSON] було відмінним, останні роки він не проживав з матір`ю та сестрою за цією адресою, місце його проживання не встановлено. Наведені обставини сторонами не заперечувалися та матеріалами справи не спростовані. Отже, оскільки [PERSON] за адресою [ADDRESS] був зареєстрований, проте фактично не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті матері, а отже, не набув права на спадкове майно. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27.02.2019 у справі № 471/601/17-ц (провадження №61-38452ск18), від 10.04.2020 у справі № 355/832/17 (провадження №61-27212св19) та від 19.05.2021 у справі № 937/10434/19-ц (провадження №61-3620св210). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до ч.1 ст. 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Предметом позову [PERSON] визначила вимогу про встановлення факту непроживання [PERSON] із спадкодавцем на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після померлої матері. Однак, виходячи зі змісту позову, позивач фактично намагалася довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , що є неналежним способом захисту. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 (ун. №641/3893/20). Таким чином, виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями ст. 16 ЦК України. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed