Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

18 квітня 2025 року в провадження головуючого - судді Шахтарського міського суду Дніпропетровської області - Янжули С.А., надійшла позовна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13 січня 2023 року о 18:00 годині по пр.Гагаріна м.Харкова, в районі буд.336, сталася ДТП з участю транспортного засобу "ВАЗ", д.р.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , стався наїзд на [PERSON] - жінку, на вигляд 40 років, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події. Згідно ухвали Київського районного суду м.Харкова від 18 січня 2023 року №953/416/23 на автомобіль відповідача накладено арешт, шляхом заборони його ремонтування, користування, розпорядження ним та його відчуження у будь-який спосіб. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Потерпілий своєчасно звернувся до позивача з повідомленням про ДТП від 04 травня 2023 року та заявою про виплату страхового відшкодування від 04 травня 2023 року. Вартість витрат на поховання потерпілого, яка загинула внаслідок ДТП, склала 48 590 гривень та доплата в розмірі 31 810 гривень, а всього - 80 400 гривень. Позивач відшкодував завдані відповідачем збитки внаслідок ДТП в сумі 80 400 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого майнового відшкодування в розмірі 80 400 гривень та судовий збір 3 028 гривень. Ухвалою Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлений за останнім відомим місцем реєстрації, відзив на позовну заяву не надав, заяви про розгляд справи в його відсутність не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 13 січня 2023 року, приблизно о 18:00 годині, в районі буд.336 по пр.Гагаріна у м.Харкові, автомобілем "ВАЗ21063", д.р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , стався наїзд на невстановленого пішохода - жінку (на вигляд 40 років), внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події. Потерпілою особою виявилася [PERSON] , [INFO] . За фактом даної ДТП 13 січня 2023 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження № 12023220000000051. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова №953/416/23 від 18 січня 2023 року клопотання прокурора відділу 09/2/2 Харківської обласної прокуратури Асріян Л.А. по кримінальному провадженню № 12023220000000051 від 13 січня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, про арешт майна було задоволено; накладено арешт на автомобіль «ВАЗ21063», р.н. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , - шляхом заборони його ремонтування, користування, розпорядження ним та його відчуження у будь-який спосіб. Місцем зберігання автомобіля «ВАЗ21063», р.н. [NUMBER] , визначити територію спеціального майдану зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 107. Згідно з відомостями Централізованої бази даних МТСБУ вбачається, що винуватець ДТП (відповідач) керував автомобілем з д.н.з. [NUMBER] без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та страхового сертифікату «Зелена картка». Відповідно до п.21.1 ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, з або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Обов`язок обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладений на водіїв також положеннями п.п. «ґ» п.2.1 Правил дорожнього руху України і ст.16 Закону України «Про дорожній рух». Судом встановлено, що, всупереч зазначеним вимогам закону цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання ДТП застрахована не була. Відповідно до п.п. «а» п.41.1. ст.41 Закону № 1961-IV МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, водій якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеної у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 208/4598/21 (провадження № 61-6997св-22): «Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 280/1222/17 (провадження № 61-42888св18). З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18: «Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій. При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України). З урахуванням викладеного, колегія суддів вирішила, що розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не врахували, що відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини)». Факт керування саме відповідачем транспортним засобом «ВАЗ21063», д.р.н. [NUMBER] , на момент ДТП, встановлений працівниками поліції і підтверджується копією ухвали Київського районного суду м.Харкова від 18 січня 2023 року №953/416/23. З урахуванням вищевказаних правових позицій суд приходить до висновку, що відсутність рішення суду, яким визнано відповідача винним за вчинення правопорушення, що призвело до заподіяння шкоди потерпілій особі, не є перешкодою у задоволенні даного позову. 04 травня 2023 року особа, яка мала право на отримання відшкодування [PERSON] , з метою отримання такого відшкодування, на виконання вимог ст.35 Закону № 1961-IV, звернулася до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою, а також надала копії документів, що підтверджують право вимоги. Після звернення [PERSON] , МТСБУ було відкрито регламентну справу №92451. Від отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень [PERSON] померла, що є прямим наслідком ДТП. Для здійснення поховання потерпілої особи, [PERSON] була змушена понести додаткові витрати у розмірі 31 810 гривень (кремація, копка могили, послуги поховальної бригади, організація поховання, купівля товарів для поховання), що підтверджується актом виконаних робіт №14 від 19 січня 2023 року та квитанцією до акту виконаних робіт №14 від 19 січня 2023 року, та 50 000 гривень на пам`ятник [PERSON] , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №R02/41 від 12 лютого 2024 року та рахунком на оплату №11/02 від 09 лютого 2024 року. Загальний розмір витрат [PERSON] , які були пов`язані із похованням потерпілої особи та виготовленням, встановленням, погрузкою, доставкою пам`ятника становив 81 810 гривень. Судом встановлено, що шкода у вищевказаному розмірі [PERSON] особисто винуватцем ДТП відшкодована не була. Договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало. Приписами ст.11 України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон № 1961-IV, який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. В зв`язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону, МТСБУ здійснило виплату відшкодування [PERSON] в загальному розмірі 80 400 гривень, що підтверджується наказами МТСБУ №3.1/3218 від 23 лютого 2024 року про виплату [PERSON] 48 590 гривень та №3/9783 від 31 травня 2023 року про виплату [PERSON] 31 810 гривень, в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП, платіжними інструкціями №971629 від 01 червня 2023 року на суму 31 810 гривень та №847125 від 23 лютого 2024 року на суму 48 590 гривень. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, засобом інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України обов`язок по відшкодуванню майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завдана майну фізичної або юридичної особи, покладається в повному обсязі на особу, яка її завдала. Відповідно до абз.2 п.22.1 ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього даним законодавчим положенням обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини водія транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ч.1 ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Ч.2 ст.22 ЦК України, встановлює, що до збитків належать в тому числі і втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Приписами ст.1191 ЦК України та п.п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону № 1961-IV передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Тому, відповідно до ст.1191 ЦК України та п.п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону № 1961-IV, після проведення виплати потерпілій особі у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до відповідача. Тобто, позивач набув право вимоги, яке особи, які мали право на отримання відшкодування ( [PERSON] ) мали до відповідача, як особи відповідальної за завдані збитки. 01 січня 2025 року введено в дію Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX (далі Закон № 3720-IX). Відповідно до п.2 розділу VІ Закону № 3720-IX: визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами). Відповідно до абз.6 п.6 розділу VІ Закону № 3720-IX: «Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами). Відповідно до ст.5 ЦК України: Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Так як ДТП сталася до введення в дію Закону № 3720-IX, а право на звернення з регресним позовом виникло в МТСБУ відразу після понесення витрат, зокрема на встановлення розміру заподіяної шкоди та здійснення регламентної виплати (тобто, до втрати чинності Закону 1961-IV), то спірні правовідносини регулюються положеннями Закону 1961-IV. Зважаючи на викладене, суд погоджується із тим, що позивач дійсно має право на регрес у розмірі 80 400 гривень з відповідача. І це право дійсно порушується відповідачем, оскільки він не оплатив цієї суми позивачу. А тому вказане право позивача, підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача вказаної суми на користь позивача. У зв`язку з цим, суд прийшов до висновку про задоволення позову. У ст. 265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вирішує питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України. Вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору в розмірі 3 028 гривень суд вважає законними, обґрунтованими та підтверджені належними доказами, а тому такі вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved