Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

04 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання спільних з відповідачкою дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з ним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 23.09.2016 по 01.04.2024 він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу позивач та відповідачка мають спільних дітей. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області шлюб було розірвано. Позивач зазначає, що відповідачка почала зловживати алкогольними напоями та фактично самоусунулась від виховання дітей та побутових справ. Так, в грудні 2023 відповідач не повідомивши позивача, вийшла з дому у невідомому напрямку та не повернулась. З цього часу позивач самостійно займається вихованням дітей та піклується про них, забезпечує їх всім необхідним для гармонійного та здорового розвитку. В цьому йому також допомагає його мати. Заради дітей позивач перейшов на дистанційну роботу, працюючи вдома на умовах неповного робочого часу. Позивач посилається на те, що в березні 2024 року відповідач раптово прийшла додому позивача з дітьми, перебувала в стані алкогольного сп`яніння та намагалась забрати дітей, аргументуючи тим, що вона мати та може обирати на власний розсуд місце проживання дітей. Ухвалою суду від 05.04.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 06.08.2024 було задоволено клопотання позивача та витребувано від Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради письмовий висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] . 03 травня 2025 року до суду надійшло клопотання про долучення доказів, а саме висновок органу опіки. 27 травня 2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.05.2025 №01-11/1034/1вих.про визначення місця проживання. 29 вересня 2025 року від [PERSON] до суду надійшов лист, в якому зазначила, що бажає щоб в майбутньому діти проживали з нею. 06 жовтня 2025 року представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. 06 жовтня 2025 року представником третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради подано заяву про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Інші учасники судового процесу у судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. 06.10.2025 від представника позивача надійшла заява про здійснення подальшого розгляду справи за його відсутності та відсутності позивача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4\~ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст.5 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Із матеріалів справи судом встановлено, що згідно з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 вересня 2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) [PERSON] народилась [INFO] . Її батьками є [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 вересня 2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] . Її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з довідкою від 21.04.2022 №5105-7575357843 [PERSON] взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, Фактичне місце проживання: [ADDRESS] . З довідки від 18.04.2022 №5105-5001521873 слідує, що [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи. Фактичне місце проживання: [ADDRESS] . За довідкою від 13 жовтня 2022 №5105-5002233689 та №5105-50022333704 [PERSON] та [PERSON] взяті на облік внутрішньо переміщених осіб та фактично проживають у [ADDRESS] . Рішенням Херсонського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2024 у справі №766/8204/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 23 вересня 2016 року Суворовським районним у м. Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, розірвано. Рішення набрало законної сили 01.04.2024. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку. У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України). Згідно з статтею 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27лютого 1991року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27вересня 1991року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція),ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 161 СК України). Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Позивачем на підтвердження доводів позовної заяви надано до суду копії свідоцтв про народження дітей, копії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28.02.2024 у справі №766/8204/24, копії його характеристик з місця роботи та довідку про розмір заробітної плати, консультативний висновок лікаря психолога від 23.04.2024 щодо [PERSON] . Дослідивши зазначені докази та надавши їм належну правову оцінку з точку зору їх належності, допустимості та достатності суд приходить до висновку, що дані докази не підтверджують обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги та ці докази у своїй сукупності не є достатніми для прийняття судом рішення про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком. Так, з доводів, викладених у позовній заяві вбачається, що діти проживають разом з батьком. Будь-яких заперечень відповідачки зазначеній обставині суду не надано, як і не надано доказів наявності спору між позивачем та відповідачем з приводу визначення місця проживання малолітніх дітей. Посилання позивача на те, що відповідачка в березні 2024 року після тривалої відсутності повернулася додому та намагалась забрати дітей не підтверджується жодними доказами, наданими позивачем до суду. Наявність у відповідачки будь-яких психологічних відхилень, зловживання алкогольними напоями, тощо так само не підтверджуються належними та допустимими доказами, наданими позивачем до суду. Разом з тим на виконання ухвали суду від 06.08.2024 Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до суду надійшов висновок від 22.05.2025 №01-11/1034/1 вих. про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] , відповідно до якого Приморська районна адміністрація як Орган опіки та піклування вирішила вважати за можливим визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком. Надаючи оцінку вказаному доказу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 4-9 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23. Дослідивши зміст висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради суд зазначає, що він частково ґрунтується на тих самих доказах, які позивачем було надано до суду та належну оцінку яким судом надано вище. Інші документи та свідчення свідка, які зазначені у висновку, позивачем до суду не надано, що унеможливлює суд здійснити належну перевірку таких документів та надання ним належної правової оцінки. Крім того, даним висновком підтверджується, що діти проживають з позивачем, заперечень щодо місця проживання дітей з боку матері не має, що додатково підтверджує відсутність необхідності визначення судом місця проживання дітей, що відповідає приписам ст. 161 Сімейного кодексу України. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що докази надані до суду позивачем у їх сукупності не є достатніми для прийняття судом рішення про визначення місця проживання дітей разом з позивачем. Крім того судом критично оцінюється лист датований 26.09.2025 від імені відповідачки [PERSON] , що надійшов до суду 29.09.2025 засобами поштового зв`язку, в якій остання просить суд здійснити розгляду справи за її відсутності та в якому зазначено про наявність в особи психічних захворювань. Суд зауважує, що розгляд справи триває з 2024 року, вся судова кореспонденція, що надсилалась на адресу відповідача поверталась до суду без вручення адресату, відповідач жодного разу не з`являлась у призначені судові засідання, адреса, яка зазначена на поштовому конверті як адреса [PERSON] не відповідає зареєстрованому місцю проживання та місцю реєстрації [PERSON] як внутрішньо переміщеної особи. Таким чином, суд не враховує даний лист при прийнятті рішення по справі. Згідно з вимогами ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7\~ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При аналізі інших доводів позивача суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні «Трофимчук проти України» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03). У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, з урахуванням положень чинного законодавства, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, а надані докази у їх сукупності не є достатніми для прийняття судом рішення про задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed