Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Моруженка Д.О., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості на підставі розписки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.03.2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на суму 1\~240\~373,00 грн та зобов`язався його оплатити у строк до 31.12.2021 року, що підтверджується розпискою від 03.03.2021 року власноруч написаною відповідачем. Так, за весь час комунікації між позивачем та відповідачем, останнім не було вжито жодних дій, для виплати заборгованості за вищезазначеною розпискою, та в результаті [PERSON] взагалі перестав відповідати на дзвінки та повідомлення позивача. Позивачем було надіслано відповідачу вимогу щодо повернення коштів за розпискою. Однак, на даний час відповідач своє зобов`язання не виконав, від сплати боргу ухиляється майже 3 роки. Заходи досудового врегулювання спору не мали позитивного результату. З урахуванням зазначеного просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 1\~240 373,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 515\~995,17 грн та 3% річних у розмірі 105\~533,00 грн, а також сплачений судовий збір. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30.01.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] адвоката Догонової Т.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначила, що відповідач не визнає обставин, які утворюють підставу позову. В обґрунтування заперечень вказала, що відповідач особисто знайомий з позивачем, оскільки перебував з ним в трудових відносинах. У боргових зобов`язаннях, які нібито, за твердженнями позивача, підтверджуються розпискою, він з позивачем не перебував. Подібну розписку відповідач складав, після того як отримав товар (насіння соняшника та кукурудзи) від позивача, для передачі клієнтам. Клієнти після отримання товару від відповідача повинні були сплатити кошти позивачу. Фактично вказані кошти відповідач від позивача не отримував. Фото розписки відправив по телефону бухгалтеру. Оригінал розписки нікому не передавав. Почерк, яким виконано рукописний текст розписки, не належить відповідачеві, а наявний на розписці підпис хоча і нагадує підпис відповідача, однак виконаний не ним, а іншою особою із наслідуванням підпису відповідача. Відповідач не вступав і не перебуває у спірних правовідносинах з позивачем, а отже підстави позову відсутні. На обґрунтування позову та доказування його підстав позивач додав до позовної заяви копію розписки, у позові не зазначено про те, чи наявний її оригінал та в кого він знаходиться. Така розписка не відповідає вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. 21.02.2025 року засобами поштового зв`язку від представника позивача [PERSON] адвоката Моруженка Д.О. до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив, що твердження сторони відповідача у відзиві не відповідають дійсності. Зазначає, що оригінал розписки відповідач мав передати позивачу, проте навмисно цього не зробив. Відсутність можливості отримати оригінал розписки нарочно обумовлена тим, що відповідач та позивач проживають у різних містах. Крім того, позивач сподівався на те, що угода між ним та відповідачем здійснюється на засадах взаємоповаги та добросовісності, так як і раніше між ними були робочі відносини, що також підтвердив відповідач у своєму відзиві. Натомість цей факт не може бути підставою для ухилення від сплати боргу. Відтак, заявлений позов в повній мірі відповідає засадам розумності і справедливості, та є способом захисту майнового права та інтересу позивача, оскільки останній не досяг очікуваних результатів від господарської діяльності, та навіть втратив вкладені гроші, які відповідач відмовляється повернути. Аргументи сторони відповідача більше схожі на спробу заплутування суду, введення в оману учасників процесу та небажання сплачувати борг. Отже, боргова розписка від 03.03.2021 року підтверджує факт укладання договору позики, а відтак і отримання коштів від відповідача та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконаний. На підставі зазначеного просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 27.02.2025 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] адвокатом Догоновою Т.В. подано заперечення на відповідь на відзив, в яких представник зазначила, що відповідач не отримував від позивача кошти в борг за розписками. Розписки позивачу не надавав. Вимогу позивача про повернення кошті за розпискою відповідач не отримував. З 2021 року дзвінків та повідомлень від позивача до відповідача не надходило. На зв`язок відповідач перестав виходити, тому що знаходиться на військовій службі в Збройних Силах України і в нього не завжди там є зв`язок. Від сплати боргу відповідач не ухилявся, оскільки про вимогу позивача щодо стягнення з нього заборгованості дізнався лише 23.01.2025 року, коли отримав копію позовної заяви від свого представника. Відповідач не визнає позовні вимоги позивача та повністю заперечує проти позову. Існування невиконаних боргових зобов`язань, посвідчених розпискою, свідчить лише наявність у кредитора оригіналу відповідної розписки, однак розписка у даній справі подана позивачем у копіях. Отже надана копія розписки не є належними, достатніми та достовірними доказами того, що сторонами нібито посвідчуваних ними зобов`язань є саме відповідач та позивач і що між ними існують боргові зобов`язання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2025 року задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у [PERSON] доказ, а саме оригінал розписки [PERSON] 03.03.2021 року на суму 1\~240\~373,00 грн. Задоволено заяву представника позивача про виклик та допит свідка [PERSON] 17.03.2025 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] адвокатом Догоновою Т.В. подано до суду заяву про неможливість подати доказ витребуваний судом, за змістом якої відповідно до ч.7 ст.84 ЦПК України відповідач повідомляє, що він не має можливості надати суду оригінал розписки від 03.03.2021 року на суму 1\~240\~373,00 грн у зв`язку з наступним. По-перше, відповідач з 26.07.2023 року перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, що підтверджується копією військового квитка та довідкою ВЧ від 28.01.2025 №4820/1304. По-друге, витребуваний оригінал розписки у нього відсутній, оскільки кошти на суму 1\~240\~373,00 грн відповідач у позивача не отримав, оригінал розписки від 03.03.2021 був знищений та нікому не передавався. 02.04.2025 року через підсистему «Електронний суд» представником позивача [PERSON] адвокатом Моруженком Д.О. подано до суду письмові пояснення по справі, в яких сторона позивача вказує, що [PERSON] та [PERSON] декілька років перебували у трудових відносинах, зокрема [PERSON] продавав товар (сільськогосподарські культури, добрива тощо), а [PERSON] купував товар та передавав своїм клієнтам. Так під час останньої закупівлі у [PERSON] були відсутні кошти для розрахунку за товар, проте товар був отриманий у повному обсязі, а грошей тривалий час він не повертав, через що мав комунікацію з [PERSON] та відповідачу було надано строк для повернення коштів, за що власноруч [PERSON] склав боргову розписку, яка стала предметом розгляду цієї справи, про що також свідчать скріншоти діалогу між Позивачем та Відповідачем (додаються). Дана боргова розписка була складена у Дніпровському офісі [PERSON] в присутності працівників: [PERSON] , та [PERSON] , які були заявлені стороною позивача як свідки. Разом з тим, оскільки [PERSON] фактично знаходиться у м. Полтава, він не мав змоги приїхати забрати оригінал цієї розписки, тому було домовлено, що оригінал цієї розписки буде направлено поштовим зв`язком бухгалтеру [PERSON] , яка також заявлена як свідок. Факт того, що відповідач повинен був направити оригінал цієї розписки не спростовувався та не заперечувався стороною відповідача. Крім того, переписка відповідача як з [PERSON] так і з [PERSON] підтверджує той факт, що він повинен був направити цю розписку. Більше того він сам запитував куди направити цю розписку. Проте, позивач не контролює самостійно усі ці процеси, так як має багато роботи. З одного боку працівниками, на жаль, не було проконтрольовано процес відправки цієї розписки, з іншого боку в них і не було жодних важелів впливу на відповідача, щоб змусити його направити цю розписку. Надалі, відповідач змінив номер телефону, або просто вимкнув його, та перестав відповідати на телефонні дзвінки. Через деякий час позивач направив відповідачу повідомлення вимогу щодо сплати боргу за розпискою на домашню адресу (копія повідомлення а також трекер з укрпошти додано до позовної заяви), але жодної реакції не отримав. На вимогу щодо повернення коштів відповідач жодним чином не відреагував, та відповідно не виконав своє зобов`язання перед позивачем. Від сплати боргу ухиляється. Разом з тим, ані факт того, що відповідач ухилився від обов`язку направити оригінал розписки, ані факт того, що відповідач, як він зазначає, знищив оригінал розписки не може слугувати підставою для звільнення від сплати заборгованості, оскільки тоді кожен другий боржник шляхом введення суду в оману та знищення доказів буде звільнятись від своїх цивільних обов`язків та ухилятись від сплати заборгованостей. Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Моруженка Д.О. про призначення почеркознавчої експертизи. Закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26.02.2025 року №4273-IX, який набрав чинності 25.04.2025 року, з 30.04.2025 року змінено найменування Ленінського районного суду міста Дніпропетровська на Новокодацький районний суд міста Дніпра. Розпорядженням керівника апарату Новокодацького районного суду міста Дніпра № 71 від 17.06.2025 року призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної цивільної справи у зв`язку із достроковим припиненням відрядження судді Бізяєвої Н.О. до Новокодацького районного суду міста Дніпра згідно з рішенням ВРП № 1101/0/15-25 від 22.05.2025 року та відрахуванням судді зі штату суду наказом в.о. голови суду від 08.06.2025 року. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2025 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Дорошенко Г.В. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01.07.2025 року прийнято до свого провадження дану цивільну справу. Продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 10.09.2025 року постановлено повернутися на стадію підготовчого провадження у справі. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 10.09.2025 року підготовче провадження у даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 18.09.2025 року виправлено описку в ухвалі суду від 10.09.2025 року відносно зазначення в резолютивній частині дати та часу призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Данілов Д.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та письмових пояснень. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Таран В.І. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту відзиву на позов, додала, що відповідач з позивачем мав ділові відносини, розписку не визнає, запевняє, що її не підписував, не відправляв фото розписки та грошові кошти не отримував. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що раніше працювала разом з [PERSON] в одній фірмі. Керівник фірми приїхав до них, привітав заздалегідь зі святом 8 березня, не дочекавшись відповідача поїхав та попросив передати йому грошові кошти. Коли [PERSON] приїхав, він отримав грошові кошти, написав розписку та поїхав, сказавши, що відправить цю розписку керівнику новою поштою. Сума грошових коштів та цілі передачі цих коштів їй не відома. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що раніше працювала разом з [PERSON] в одній фірмі. У їхньому офісі в м.Дніпро, керівник фірми позивач приїхав до них, чекав відповідача та не дочекавшись його залишив грошові кошти поїхав, попросивши передати [PERSON] ці кошти, та щоб він написав та направив йому розписку про отримання. Також зазначила, що [PERSON] займав гроші не тільки у керівника, а й у неї та інших колег, писав розписки та не віддавав кошти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її керівником, він звернувся до неї з проханням скласти грошові кошти для передачі відповідачу. Вона особисто рахувала грошові кошти та складала їх у пакет, який керівник повіз у м.Дніпро для передачі відповідачу. Сума грошових коштів та мета передачі цих коштів їй не відома. Відповідач повинен був направити оригінал розписки новою поштою, проте після того, як відправив фото розписки на телефон зник. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що спір між сторонами стосується відносин позики. На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію розписки, відповідно до якої [PERSON] одержав в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 1\~240\~373,00 грн. Зобов`язується повернути отримані гроші в повному обсязі своєчасно до 31.12.2021 року. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Ч. 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч. 4 ст. 545 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі № 501/1773/16-ц. Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі N 176/2967/13-ц (провадження N 61-41962св18) зробив висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Верховний Суд при розгляді цивільної справи N 388/1354/17-ц (провадження N 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17, від 03 червня 2020 року у справі № 461/9270/18-ц виснував, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд з власної ініціативи не може збирати докази, що стосуються предмета спору, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Так, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зроблено висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач на підтвердження позовних вимог надав копію розписки. Оригінал розписки в матеріалах справи відсутній. Отже, в судовому засіданні встановлено, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі розписки, а на її копії, оригінал суду не надано без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій може бути лише дослідження оригіналу документа (розписки), зокрема за ініціативою суду. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 757/28231/13-ц. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] судом до уваги не приймаються, оскільки факт укладення договору позики, його виконання або невиконання не можуть бути підтверджені показами свідків. Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем [PERSON] до суду оригіналу розписки від 03.03.2021, як документа, що підтверджує боргове зобов`язання у відповідача [PERSON] не надано. З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу розписки. Верховний Суд, зокрема, зазначив таке: «Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у\~статті 545 ЦК України\~передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Таким чином, наявність оригіналу розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями\~статті 545 ЦК України\~свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. При цьому, знаходження у позикодавця лише копій розписок не може доводити, що договір боржником не виконаний, оскільки оригінал в такому разі міг бути переданий боржнику або знищений у зв`язку з виконанням боргового зобов`язання позичальником. Тому суди при розгляді таких спорів зобов`язані дослідити саме оригінали розписок та оригінали договорів позики. Для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, на виконання норм процесуального права та усунення сумнівів щодо поданої копії розписки, судом було здійснено заходи щодо встановлення місцезнаходження оригіналу розписки, проте, як зазначено представником позивача оригінал розписки від відповідача [PERSON] не отримував, натомість стороною відповідача заперечується факт укладання такої. Інші докази надані суду стороною позивача, зокрема фото переписок у месенджерах не є належними доказами на підтвердження написання відповідачем боргової розписки. Враховуючи вищевикладене, з аналізу спірних правовідносин та матеріалів справи суд позбавлений можливості вивчити зміст розписки від 03 березня 2021 року та встановити той факт, що за даною розпискою відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 1\~240\~373,00\~грн в борг від [PERSON] . Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Тобто, суд, вирішуючи спір про повернення боргу по суті, обов`язково повинен пересвідчитися в існування відповідного оригіналу боргової розписки та оглянути цей оригінал в судовому засіданні. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що позивач не довів укладення договору позики з відповідачем; у суду не було можливості перевірки справжності цієї розписки шляхом співставлення з оригіналом, який позивачем не надано, що стало перешкодою для перевірки справжності цього документа, а тому вважає за необхідне у задоволенні позову про стягнення суми боргу відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог. Оскільки заявлена позивачем вимога про стягнення інфляційних витрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України є похідною від стягнення суми боргу, у задоволенні якої суд відмовляє, інфляційні витрати також задоволенню не підлягають. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed