Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

26 травня 2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» звернулася з позовом, в якому просила розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладений 22 липня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Олевського районного управління юстиції Житомирської області, про що зроблено відповідний актовий запис у Книзі реєстрації шлюбів під №57; визначити місце проживання неповнолітній дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] . Ухвалою судді від 28.05.2025 року відкрито провадження\~в цивільній\~справі та призначено підготовче судове засідання у приміщенні Київського районного суду м. Одеси (м. Одеса, вул. Варненська 3,б, каб. 215 ) на 02.07.2025 року о 12 год. 00 хв. 03.06.2025 року представник позивача [PERSON] [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася з заявою про уточнення позовних вимог та просила розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладений 22 липня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одесського районного управління юстиції Житомирської області, про що зроблено відповідний актовий запис у Книзі реєстрації шлюбів під №57; Визначити місце проживання неповнолітній дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] ; Після розірвання шлюбу залишити за позивачем [PERSON] її шлюбне прізвище [PERSON] ; Встановити порядок участі батька [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] таким чином: - щотижня з 09:00 години п`ятниці до 09:00 години понеділка діти перебувають з батьком, з правом забирати їх до місця свого проживання, перебування та зобов`язанням повернення до матері у зазначений час; - у святкові дні та під час канікул за взаємною домовленістю сторін, із урахуванням інтересів дітей. Ухвалою суду від 31.07.2025 року прийнято до провадження заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] , подану через систему «Електронний суд» 03.06.2025\~року,\~про уточнення\~позовних вимог. Закрито підготовче провадження по цивільній справі; призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 01.10.2025 року о 12.30 год. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися, просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності. На підставі частини другої\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 22 липня 2006 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №57, місце реєстрації: Відділ реєстрації актів цивільного стану Олевського районного управління юстиції Житомирської області. У шлюбі народилися діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 27 лютого 2007 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 30 березня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження виданого 19 жовтня 2017 року Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Відповідачем визнаються позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, що підтверджується відповідною заявою від 07.07.2025 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню тому, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався та існує формально. Згідно роз`яснень, які викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] й збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача. Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). Щодо позовної\~вимоги про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Частиною 3\~ст. 51 Конституції України\~передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10\~ст. 7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначено термін контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 141 СК України\~визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Відповідно до положень\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі\~ст. 158 СК України\~за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Частинами 1, 2\~ст. 159 СК України\~передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ч.ч. 4-6\~ст. 19 СК України. при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо участі батьків у вихованні дітей. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що право батька на спілкування з дітьми є його незаперечним правом, а спілкування дітей з батьком відповідає їх інтересам. Батько, який проживає окремо від своїх дітей, також має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей. Встановлення стосунків та емоційного контакту дітей з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком. Суд наголошує, що для дітей вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останніх. Суд звертає увагу сторін на те, що саме батьки несуть відповідальність по відношенню до дітей та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дітей виникало прагнення бути як із мамою, так і з батьком. Статтею 157 СК України\~визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В силу\~ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» один\~із батьків з ким дитина не проживає, має право на спілкування та побачення з дитиною, отримання інформації про дитину. Також дитина має право на отримання інформації про можливість побачення та спілкування з батьком та іншими родичами з відповідною пропозицією, висловивши своє бажання побачення з дитиною. Конструкція статті 159\~СК України свідчить про те, що законодавець розмежовує вимоги про встановлення способу участі у вихованні дитини та про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні (див. пункт 50 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 742/1716/23 (провадження № 61-17035сво23)). Відповідно до вимог чинного законодавства, вирішення питання щодо виховання дитини здійснюється за домовленістю між батьками, органом опіки та піклування або судом. Суд зазначає, що між сторонами фактично відсутній спір щодо участі у вихованні дітей. Більш того, саме сторона, якій чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми, наділена правом на звернення до суду з вказаним позовом. Зважаючи на викладене, у задоволенні позовних вимог щодо встановлення порядку участі батька у вихованні дітей слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітній дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , суд зазначає наступне. Слід зазначити, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дітей має передувати спір між батьками дитини щодо місця їх проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказані обставини підлягають перевірці судом. Частинами другою, третьої\~статті 7 СК України\~визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень. Вказане загалом узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі №562/3371/23. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Слід зазначити, що інститут спільної батьківської опіки застосовується у більшості розвинених країн світу, де принцип рівності прав батьків щодо дітей існує не лише у законодавчих актах, а й на практиці. Вперше в українській судовій практиці Верховний Суд у своїй постанові від 16.02.2024 року в справі №465/6496/19 застосував модель спільної батьківської опіки над дітьми. На переконання суду, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів необхідності визначення місця проживання дітей з матір`ю саме в інтересах дітей. Втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації не є в інтересах малолітньої дитини. У §54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява №79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини. За змістом статей 7, 9, 10 Конвенції дитина має право на піклування від обох своїх батьків, право підтримувати особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дітей, з якими діти і так фактично проживають. З\~урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками про визначення місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді. Суд також\~звертає увагу,\~що ухвалою\~від 28.05.2025\~року доручено\~Службі у\~справах дітей\~Одеської міської\~ради надати\~проект висновку\~про доцільність\~визначення місця\~проживання дітей\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] \~разом із\~матір`ю [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~а Київській\~районній адміністрації\~Одеської міської\~ради розглянути\~вказаний висновок\~на засіданні\~органу опіки\~та піклування. Матеріали справи\~містять численні\~повідомлення органу\~опіки та\~піклування Київської\~районної адміністрації\~Одеської міської\~ради про\~те,\~що [PERSON] та [PERSON] з означеного питання до них не зверталися. Відсутність між сторонами відповідного спору, унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. На підставі викладеного, у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітній дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial