Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 28 квітня 2025 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь невиплачену одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 47685,15 грн; невиплачену додаткову матеріальну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку, що становить 9531,63 грн; невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки в розмірі 24786,00 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 77480,48 грн. Свої вимоги мотивує тим, що працювала на посаді касира квиткового 1 категорії у виробничому підрозділі Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті філії «Пасажирська компанія», який є одним із підрозділів АТ «Укрзалізниця» 16 років 09 місяців 20 днів, звідки 24 жовтня 2024 року звільнилася за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП. При звільненні, їй, безпідставно, не було здійснено всіх належних виплат, зокрема передбачених п.7.6, 7.9.2 Колективного договору, у зв`язку з чим просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. На час звільнення, середньомісячний заробіток становив 9531,63 грн. У відзиві на позов, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Відповідно до п.1 ст.\~11\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» на період воєнного стану, дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Свої заперечення мотивує тим, що при звільненні позивачу були виплачені усі належній їй суми. Правлінням АТ «Укрзалізниця» на засіданні 14 березня 2022 року прийнято рішення, яке відображено в протоколі № Ц-54/31, яким призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану в Україні, за винятком матеріальної допомоги на лікування та поховання. Вважає, що позивач не має права на виплату допомоги на оздоровлення. Крім того, суми матеріальної допомоги на оздоровлення розраховані з помилками, а саме не враховано, що у 2022 році посадовий оклад позивача на посаді «касир квитковий 1 категорії» становив 6828,00 грн, у 2023 році 7511,00 грн, а не 8262,00 грн як стверджує позивач. Просить застосувати строк позовної давності, мотивуючи тим, що повідомлення про нараховані та виплачені суми було надіслано 29.10.2024 року на електронну адресу позивача. Вважає, що позов подано з пропуском строку, визначеного ч.2 ст. 233 КЗпП України. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30.05.2025 року цивільну справу прийнято до свого провадження, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 42). У судовому засіданні представник позивача Осьмак А.В. позов підтримав і прохав його задовольнити. Представник відповідача\~адвокат Куруц В.М. в задоволенні позову прохав відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Відповідно до п.7.9.2 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Відокремленого підрозділу Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті (а.с. 29) розмір матеріальної допомоги на оздоровлення має складати не менше одного посадового окладу (тарифної ставки) працівника (а.с. 19-32). [PERSON] 20.09.2022, 05.12.2023 та 05.07.2024 зверталася до відповідача із заявами про виплату допомоги на оздоровлення відповідно до умов колективного договору (а.с.80 -81). Наказом № 1911/ос від 24 жовтня 2024 року «Про припинення трудового договору (контракту)» [PERSON] з 29.10.2024 звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП. Крім того, вказаним наказом постановлено виплатити їй матеріальну допомогу у розмірі 5-ти середньомісячних заробітків та додатково 1-го середньомісячного заробітку за сумлінну працю на залізничному транспорті. (стаж роботи в галузі складає 16 років 9 місяців 20 днів), в зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 14). Як вбачається з витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с. 71). Згідно витягу із протоколу №Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року зупинена дія окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, поновлено з 01.07.2024 року виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у єдиному розмірі, передбаченому Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками 30% від місячної тарифної ставки (посадового окладу) (а.с. 72-73). Посадовий оклад [PERSON] на посаді «касир квитковий 1 категорії» за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 становив 6828,00 грн, за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 7511,00 грн, з 01.104.2024 по 29.10.2024 8262 грн (а.с. 75 77). Відповідно довідки виробничого підрозділу Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп регіональної філії «Піденно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» середньомісячний заробіток [PERSON] за останні 12 місяців перед звільненням становить 12868,70 грн. (а.с. 141-142). ІV. Норми права. Приписами статті 43\~Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 58\~Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі статтею 14\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Частиною першою статті 9\~цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Згідно зі статтею 10\~КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до статті 13\~КЗпП України та статті 7\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13\~КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно зі статтею 18\~КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до частини другої статті 97\~КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до статті 9\~КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Згідно зі статтею 2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Статтею 116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117\~КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Відповідно до ч.1 ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч.2 ст. 233 КЗпП). Згідно частини 1 статті 11Закону\~України «Про\~організацію трудових\~відносин в\~умовах воєнного\~стану» від\~15\~березня 2022\~року №\~2136-IX на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Статтею 58\~Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). V. Оцінка суду. Суд вислухавши сторони, оцінивши надані докази за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне. З врахуванням вимог ст.\~233\~КЗпП України строк звернення до суду з цим позовом відповідачем не пропущено, оскільки в абзаці другом статті 233\~КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні ( стаття 116 ). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Додатком № 7 до позовної заяви [PERSON] було долучено копію повідомлення про нараховані та виплачені суми, в кінці вказаного доказу відсутня відмітка про отримання даного документа позивачем, що свідчить про не отримання його позивачкою, а копію даного документу вдалось отримати через адвокатський запит лише 05.03.2025 року (а.с.12-13, 14-15), а з позовом до суду позивач звернулася вернулася 28.04.2025 року. Доказів на спростування вказаного, відповідачем не надано. В обґрунтування правомірності своїх заперечень, відповідач посилається на Витяг із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, а саме згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, грошової допомоги з нагоди ювілею (а.с. 71). Закон України\~від 15\~березня 2022\~року №\~2136-IX Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року. Проте, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи. Крім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 про залишення в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054). Суд також враховує, що протокольним рішенням правління АТ "Українська залізниця" від 27 червня 2024 року, ухвалено здійснити нарахування та виплату працівникам АТ "Українська залізниця" матеріальної допомоги на оздоровлення, починаючи з 24.02.2022, виплата якої була призупинена рішенням правління від 14.03.2022 (п.4) (а.с. 72 - 73). Суд дійшов висновку, що позивач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні, одноразову та додаткову матеріальні допомоги, а також матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024, передбачені п.7.9.2 Колективного договору. За таких обставин, з відповідача на користь позивача, в межах заявлених вимог слід стягнути невиплачену одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 47685,15 грн; невиплачену додаткову матеріальну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку, що становить 9531,63 грн., а також невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки. При цьому суд погоджується із запереченнями відповідача, що виплаті підлягає матеріальна допомоги на оздоровлення за 2022 рік в розмірі 6828,00 грн посадового окладу позивача, за 2023 рік в розмірі 7511,00 грн. посадового окладу позивача. За 2024 рік розмір матеріальної допомоги на оздоровлення становить 8262,00 грн. Таким чином, загальний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки становить 22601,00 грн. Суд також дійшов висновку про стягнення заявленого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 154 дні в розмірі 77480 грн, що не перевищує загального розміру невиплаченої при звільненні заробітної плати, яка становить 79790,78 грн, тобто є пропорційним. Відповідно до ч.1 ст.\~141\~ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Позивач, на виконання ухвали суду, за позовну вимогу про стягнення середньомісячного заробітку сплатив 1211,20 грн (а.с. 130), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн сплаченого судового збору. Крім того, з відповідача на користь держави слід стягнути 1211,20 грн. судового збору за іншу позовну вимогу. Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Outcome: partial