Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» в підсистемі «Електронний суд» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості, посилаючись на статті 15, 16, 524, 525, 526, 533, 536, 610, 611, 625, 629, 1049, 1050 ЦК України, просило стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №84856 від 08 жовтня 2019 року в розмірі 8 760,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 3 000,00 грн; простроченої заборгованості за процентами в розмірі 5 760,00 грн, а також судовий збір у розмірі 2 442,40 грн. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та [PERSON] укладено кредитний договір №84856 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. За умовами кредитного договору відповідачу надається кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума виданого кредиту становить 3 000,00 грн; дата надання кредиту 08 вересня 2019 року; строк кредиту 30 днів; стандартна процентна ставка - 2 % в день або 730 % річних. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «КЕШ ТУ ГОУ» приймає належні ТОВ «ЗАЙМЕР» права вимоги до боржників, в тому числі до відповідача [PERSON] ТОВ «ЗАЙМЕР» виконало свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 3 000,00 грн шляхом перерахування на його картковий рахунок за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] на умовах, визначених договором. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором № 848556 від 08 жовтня 2019 року не виконав та має заборгованість у сумі 8 760,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 3 000,00 грн; простроченої заборгованості за процентами в розмірі 5 760,00 грн ( а.с. 3-7). Ухвалою судді від 11 червня 2025 року після виконання вимог, передбачених частиною шостою статті 187 ЦПК України, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 09 липня 2025 року, задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» докази ( а.с. 41-43). 08 липня 2025 року від ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» в підсистемі «Електронний суд» надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн ( а.с. 56-69). Ухвалою суду від 09 липня 2025 року відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 198 ЦПК України у підготовчому засіданні оголошено перерву до 24 липня 2025 року ( а.с. 75-77). 24 липня 2025 року підготовче засідання відкладено на 10 вересня 2025 року на підставі пункту 3 частини другої статті 198 ЦПК України (а.с.88-95). У період з 05 серпня 2025 року по 01 вересня 2025 року головуюча у справі суддя Бабич Н.С. перебувала у щорічній відпустці. 12 серпня 2025 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-адвокат Зачепіло З.Я. просила відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказала, що у справі відсутні належні і достовірні доказів передачі права вимоги до відповідача від первісного кредитора до позивача, оскільки позивач не надав підтвердження сплати коштів первісному кредитору за договором факторингу. Надані позивачем кредитний договір, договір факторингу, реєстр боржників та розрахунок заборгованості є неналежними доказами, оскільки доводять перехід прав від первісного кредитора до позивача, однак не підтверджують наявність прав вимоги кредиторів. Розрахунок заборгованості є документом, що складений самим позивачем, тому зазначена в ньому інформація, за відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості. Не надано виписки по рахунку, інших первинних документів, які б свідчили про виникнення заборгованості за кредитним договором у відповідача. У матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків, а також зробити висновок, що заборгованість виникла внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору. Сума заборгованості за процентами у розмірі 5 760,00 грн нарахована з порушенням вимог закону, оскільки відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не ґрунтується на умовах кредитного договору, оскільки виходячи з його умов ( сума коштів -3000,00 грн, строк -30 днів, стандартна процентна ставка - 2% в день), сума процентів за весь термін користування кредитними коштами становитиме 1800 грн ( 3000,00 грн х 2 %= 60 грн/день х 30 днів). Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу представник відповідача зазначила, що справа є малозначною, судова практика в такій категорії справ є напрацьованою, сталою та не змінюваною вже тривалий час, не потребує детального вивчення проблеми, аналізу законодавства та розроблення стратегії ведення справи. Беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, ціну позову, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, малозначність справи в розумінні частини 6 статті 19 ЦК України, заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 10 500,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становитиме надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат (а.с. 107-115). 21 серпня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача Пархомчук С.В. підтримав позовні вимоги. Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором вказав, що позивач надав суду належні та допустимі докази, що підтверджують факт переходу до нього права грошової вимоги. На підставі договору факторингу та доданого до нього реєстру боржників підтверджується факт переходу до позивача права грошової вимоги до відповідача. Крім того, позивачем надано витяг з реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021; акт приймання-передачі реєстру боржників; платіжне доручення №1653 від 02.11.2021; платіжне доручення № 432 від 02.11.2021 як підтвердження сплати відповідно до умов договору факторингу. Щодо нарахування відсотків та пролонгації кредитного договору представник позивача зазначив, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, зокрема, визначений у п. 2.3., де вказано, що нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Послався на роз`яснення щодо порядку застосування статті 625 ЦК України, надане Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, де, зокрема, зазначено, що право на нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, а також розмір таких процентів, залежать від підстави їх нарахування, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України. Позичальник погодився на умови, визначені договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим. Щодо витрат на професійну правничу допомогу вказав, що позивач підтвердив належними та допустимими доказами розмір витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням кваліфікації, досвіду та завантаженості адвоката, відтак заперечення відповідача щодо недоведеності понесених витрат є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справи та не підлягають задоволенню ( а.с. 117-131). 04 вересня 2025 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача-адвокат Зачепіло З.Я. просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів позичальнику. Сума заборгованості за відсотками нарахована поза межами строку кредитування, в межах укладеного та погодженого строку кредитування, розмір відсотків складає 1 800,00 грн ( а.с. 133-138). Учасники справи у судове засідання 23.09.2025 не з`явились, про дату, час і місце якого повідомлені належним чином в порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України. Позивачу та його представнику - адвокату Пархомчуку С.В. судову повістку та копію ухвали суду від 10 вересня 2025 року доставлено до зареєстрованого електронного кабінету, що підтверджується довідками про доставку електронного документу ( а.с. 150-151, 153-154). Представник позивача-адвокат Пархомчук С.В. зазначив у відповіді на відзив клопотання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» (а.с.120). Рекомендований лист з повідомленням про вручення, яким відповідачу за зареєстрованим місцем проживання направлялась судова повістка з копією ухвали суду від 10 вересня 2025 року, повернутий до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» ( а.с.155). Його представник -адвокат Зачепіло З.Я. отримала судову повістку та копію ухвали суду від 10 вересня 2025 року через зареєстрований електронний кабінет, що підтверджується довідками про доставку електронного документу ( а.с. 149, 152). Оскільки в судове засідання не з`явились всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає приписам частини другої статті 247 ЦПК України. Відповідно до частини четвертої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( частина п`ята статті 268 ЦПК України). Отже, враховуючи наведені вище норми процесуального закону, оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання 23.09.2025, яким завершується розгляд справи, датою ухвалення судом рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Суд встановив, що відповідно до довідки про ідентифікацію 08.10.2019 [PERSON] здійснив ідентифікацію в інформаційно-телекомунікаційній системі https://www.cly.com.ua ТОВ «ЗАЙМЕР» шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису KL9237, що був відправлений 08.10.2019 на його номер телефону [NUMBER] . Одночасно з цим ТОВ «ЗАЙМЕР» здійснило ідентифікацію особи [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ( а.с. 12). У цей же день, 08 жовтня 2019 року між ТОВ «ФК «ЗАЙМЕР» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства укладено договір про надання фінансового кредиту ( Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту) №84856( далі-кредитний договір), який останній підписав шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису KL9237, що був відправлений на його номер телефону [NUMBER] ( а.с.16-17). За умовами кредитного договору Товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 3 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором ( п.1.1.). Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 06.11.2019. Строк дії договору 30 днів, але в будь якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом зобов`язань за цим договором ( п. 1.2). За користування кредитом клієнт сплачує Товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована ( п. 1.3). Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом ( п.1.4). Датою укладення договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківських рахунок клієнта ( п. 1.5.). Порядок нарахування процентів та сплати заборгованості за договором визначені у п. 2 договору. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору ( п. 2.1). Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом ( п. 2.3). У п. 7 кредитного договору зазначені реквізити платіжної банківської карти № [NUMBER] [PERSON] . Додатком № 1 до кредитного договору № 84856 від 08.10.2019 є графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту, де зазначено: строк, на який надано кредит- 30 днів; сума кредиту - 3 000,00 грн; фіксована процентна ставка за день користування - 2%; сума нарахованих процентів за користування кредитом - 1 800,00 грн; сума нарахованої пені (у разі наявності прострочення), грн (кількість днів прострочення*5%) - 5%; до оплати (всього) - 4 800,00 грн ( а.с. 18). Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» №1173/02 від 25.02.2025, 08 жовтня 2019 року о 18:14:04 на сайті через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція 27054-76427-99817 перерахування грошових коштів у розмірі 3 000,00 грн на банківську картку № [NUMBER] , емітовану АТ КБ «ПриватБанк», з призначенням - видача кредиту № 84856 ( а.с. 28). 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021/, відповідно до п.1.1.-1.2. якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором фактор заміняє клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами ( а.с. 19-22). Згідно з п. 6.1 договору факторингу клієнт передає (відступає) фактору права вимоги до боржників, які виникли у клієнта внаслідок невиконання боржниками умов кредитних договорів, та які входять до портфелю заборгованості. Загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, складає 355 346 652,97 грн станом на дату підписання сторонами цього договору. За цим договором клієнт передає, а фактор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості ( п. 6.2.1). Права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору. Права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору ( п. 6.2.3).Відступлення права вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників ( п. 6.2.4). Відповідно до п. 13.1 договору факторингу договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 30 січня 2023 року, але у будь-якому випадку до повного виконання відповідних зобов`язань сторонами. З платіжних доручень: № 432 від 02.11.2021 на суму 20 000,00 грн; № 1653 від 02.11.2021 на суму 702 417,04 грн; № 1672 від 23.11.2021 на суму 722 417,04 грн вбачається, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало на користь ТОВ «ЗАЙМЕР» погоджену суму коштів 1 444 834,08 грн в якості плати за договором факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021 ( а.с. 26-27). Згідно з витягами з реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 ТОВ «ЗАЙМЕР» передало ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» право вимоги до [PERSON] що виникло на підставі кредитного договору №84856 від 08.10.2019 та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 8 760,00 грн, з яких: 3 000,00 грн- заборгованість за тілом кредиту; 5 760,00 грн- заборгованість за процентами ( а.с. 11, 129-130). До матеріалів справи також долучено акту приймання - передачі реєстру боржників від 28.10.2021 до договору факторингу №01-28/10/2021від 28.10.2021 ( а.с.122). Відповідно до детального розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» заборгованість за кредитним договором №84856 від 08.10.2019 станом на 05 травня 2020 року складає 8 760,00 грн, а саме: заборгованість за основною сумою (тілом) кредиту в розмірі 3 000,00 грн; заборгованість за процентами, нарахованими за період з 08.10.2019 по 06.11.2019, в розмірі 1 800,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими за період з 19.03.2020 по 05.05.2020 в розмірі 3 960,00 грн (а.с. 123-128). Згідно з випискою по особовому рахунку за кредитним договором №84856 від 08.10.2019 за період з 08 жовтня 2019 року по 13 січня 2025 року заборгованість станом на 13.01.2025 становить 8 760,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою (тілом) кредиту - 3 000,00 грн; простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом - 5 760,00 грн (а.с. 10). Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі-Закон), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Пунктом 5 статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір- домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону ). Відповідь особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви ( форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею ( частина шоста статті 11 Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі ( частина дванадцята статті 11 Закону). Статтею 12 вказаного Закону визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають містится зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). На підтвердження своїх вимог позивач надав паперову копію електронного договору №84856 від 08.10.2019, який містить інформацію про його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором KL9237. Відповідно до наданої позивачем довідки про ідентифікацію одноразовий ідентифікатор відправлено на номер телефону [NUMBER] 08.10.2019 (а.с. 12,16-17). Зазначені обставини свідчать про належне укладення кредитного договору №84856 від 08.10.2019, у тому числі погодження позичальника [PERSON] з умовами цього договору шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. У постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 Верховний Суд зробив висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність умовам закону, в тому числі Закону України « Про електронну комерцію», містять також постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19, від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20. Інформаційною довідкою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» № 1173/02 від 25.02.2025, підтверджується надання відповідачу кредитних коштів в сумі 3 000,00 грн шляхом безготівкового перерахування їх на банківську картку № [NUMBER] , вказану відповідачем у кредитному договорі ( а.с. 28). Згідно з інформацією АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-250623/51246-БТ від 27.06.2025, яка надійшла на виконання вимог ухвали суду від 11 червня 2025 року на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) (а.с. 80) З виписки про рух коштів по картці № [NUMBER] за період з 08.10.2019 по 08.10.2019 [PERSON] вбачається, що 08.10.2019 на картковий рахунок зараховано кошти в розмірі 3 000,00 грн (а.с.80 зв.ст.). Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ЗАЙМЕР» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, передав у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту 3 000,00 грн у погоджений сторонами спосіб. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою ( частина перша). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором. Таким чином, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частинами першою, третьою статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Надані позивачем копія договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021, укладеного між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ»; копії витягів з реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021, підписані уповноваженими особами обох сторін договору; копії платіжних доручень: № 432 від 02.11.2021; № 1653 від 02.11.2021; № 1672 від 23.11.2021 у сукупності підтверджують передання за правом вимоги від первісного кредитора до нового кредитора, яким є позивач, заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 84856 від 08.10.2019. Виходячи з викладених обставин, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано достовірних доказів відступлення прав вимоги від первісного кредитора, так як позивачем не надано підтвердження сплати первісному кредитору коштів за договором факторингу. Як вбачається з розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» за кредитним договором №84856 від 08.10.2019 заборгованість станом на 05 травня 2020 року складає 8 760,00 грн, а саме: заборгованість за основною сумою (тілом) кредиту в розмірі 3 000,00 грн; заборгованість за процентами, нарахованими за період з 08.10.2019 по 06.11.2019, в розмірі 1 800,00 грн; заборгованість за простроченими процентами, нарахованими за період з 19.03.2020 по 05.05.2020 в розмірі 3 960,00 грн (а.с. 123-128). Згідно з випискою по особовому рахунку за кредитним договором №84856 за період з 08 жовтня 2019 року по 13 січня 2025 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №84856 від 08.10.2019 станом на 13.01.2025 становить 8 760,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою (тілом) кредиту в розмірі 3 000,00 грн, простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 5 760,00 грн (а.с. 10). Доказів виконання [PERSON] умов кредитного договору № 84856 від 08.10.2019 та повернення кредитних коштів на умовах і в строк, визначений договором, матеріали справи не містять. Факт порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором № 84856 від 08.10.2019 знайшов підтвердження під час розгляду справи, тому вимоги про стягнення фактично отриманих ним кредитних коштів у сумі 3 000,00 грн підлягають задоволенню. Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 84856 від 08.10.2019, позивач просить стягнути, крім простроченої заборгованості за сумою кредиту, прострочену заборгованість за процентами в розмірі 5 760,00 грн, розмір та умови нарахування яких передбачені в кредитному договорі №84856 від 08.10.2019. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.» За умовами кредитного договору №84856 від 08.10.2019 товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 3 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором ( п.1.1.). Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 06.11.2019. Строк дії договору 30 днів, але в будь якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом зобов`язань за цим договором ( п. 1.2). Отже, за умовами кредитного договору №84856 від 08.10.2019 ТОВ «ЗАЙМЕР» надало відповідачу [PERSON] кредит у сумі 3 000,00 грн, а останній зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 06.11.2019, а тому з огляду на норми статті 1048 ЦК України, ТОВ «ЗАЙМЕР» мало право нараховувати заборгованість за процентами за користування кредитними коштами тільки у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 06 листопада 2019 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» за кредитним договором №84856 від 08.10.2019 проценти за користування кредитними коштами нараховані: за період з 08.10.2019 по 06.11.2019 у розмірі1 800,00 грн як проценти за кредитом; за період з 19.03.2020 по 05.05.2020 у розмірі 3 960,00 грн як прострочені проценти (а.с. 123-128). Виходячи з умов кредитного договору №84856 від 08.10.2019, розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача становить 1 800,00 грн за період 08.10.2019 по 06.11.2019, тобто 3 000 грн (тіло кредиту) х 2% (процентна ставка) х 30 днів (строк кредиту) = 1 800,00 грн. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять. За вказаних обставин суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що сума заборгованості за процентами у розмірі 5 760,00 грн нарахована з порушенням закону, а виходячи з умов кредитного договору сума процентів за користування кредитом за 30 днів має складати 1 800,00 грн. Водночас, суд вважає необґрунтованими та відхиляє доводи представника позивача про те, що позичальник погодився на умови визначені договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту з підстав, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Так, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець правомірно нарахував позичальнику, яким є відповідач, проценти за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, у даному випадку до 06 листопада 2019 року. Після закінчення строку його дії у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, оскільки права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Такі правові висновки щодо застосування частини першої статті 1050 та статі 625 Цивільного кодексу України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Отже, позичальник до закінчення терміну кредитування зобов`язаний був сплачувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення терміну кредитування у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань, повинен нести відповідальність на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Пунктом 2.3. кредитного договору № 84856 від 08.10.2019 передбачено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Зазначене положення договору, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, є такими, що вносять істотний дисбаланс у права та обов`язки сторін цього договору. При цьому тлумачення змісту пункту 2.3 договору не дає можливості дійти однозначного висновку про те, що в такий спосіб сторони також погодили застосування приписів статті 625 ЦК України до періоду користування кредитними коштами, що починається після закінчення строку кредитування (тобто після 06.11. 2019). Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» за кредитним договором №84856 від 08.10.2019 заборгованість за простроченими процентами, нарахованими за період з 19.03.2020 по 05.05.2020, тобто за 48 днів, у розмірі 3 960,00 грн (19.03.2020 проценти нараховано в розмірі 1 140,00 грн, після чого по 60,00 грн щодня протягом 47 днів (60,00 грн х47 днів =2 820,00 грн); 3 960 грн = 1 140,00 грн + 2 820,00 грн) ( а.с. 123-128). З аналізу вказаного розрахунку слідує, що порядок нарахування прострочених процентів не відповідає умовам кредитного договору № 84856 від 08.10.2019, оскільки кредитодавець нарахував проценти за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто після втрати права нарахування таких процентів, відтак вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами можуть бути задоволені лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. З урахуванням наведеного, позов підлягає частковому задоволенню, оскільки стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором №84856 від 08.10.2019 у розмірі 4 800,00 грн, що складається із простроченої заборгованості: за сумою кредиту в розмірі 3 000,00 грн; за процентами в розмірі 1 800,00 грн, нарахованим в межах строку кредитування. В частині стягнення простроченої заборгованості за процентами в розмірі 3 960,00 грн позовні вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають з наведених вище мотивів. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено у пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивач у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, наведеному у позовній заяві, вказав, що витрати на професійну правничу допомогу становлять 10 500,00 грн. Саме таку суму витрат на професійну правничу допомогу просив стягнути з відповідача у поданій до суду заяві від 08.07.2025 представник позивача-адвокат Пархомчук С.В. ( а.с. 56-60). На підтвердження таких витрат суду надано: копію договору про надання правової допомоги від 29.12.2023, укладеного між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» в особі директора Осипенко І.С. та адвокатом Пархомчуком С.В. ( а.с. 13-15); копію свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8096/10, виданого адвокату Пархомчуку С.В. (30); копію довіреності від 30.12.2024, якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» уповноважило адвоката Пархомчука С.В. представляти інтереси Товариства, зокрема в судах всіх рівнів з усіма правами, які надано законом позивачу (а.с. 8, 61); копію акта про отримання правової допомоги від 08.07.2025, складеного між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В., згідно з яким адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу на загальну суму 10 500,00 грн ( а.с. 62); копію рахунку 08.07.2025-29 від 08.07.2025 на оплату послуг правничої допомоги згідно з договором від 29.12.2023 на суму 10 500,00 грн та копію платіжної інструкції № 3 9447, згідно з якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» сплатило на рахунок адвоката Пархомчука С.В. 10 500,00 грн за надання правничої допомоги згідно з договором про надання правової допомоги від 29.12.2023 ( а.с.68,69). Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання адвокатом Пархомчуком С.В. правової допомоги ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за договором про надання правової допомоги від 29.12.2023. Згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсної вартості та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання зазначених послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має враховувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Отже, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат ( відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або необов`язкові ( не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення витання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначити розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Суди мають враховувати, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі №758/6113/19 зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові від 22 березня 2023 року у справі №758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має врахувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України ( у разі недотримання суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу). З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача подала до суду клопотання про зменшення розміру витрат ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на професійну правничу допомогу адвоката до 2 000,00 грн, яку вважає пропорційною предмету спору та доцільною для розподілу між сторонами, оскільки заявлений до стягнення розмір витрат у сумі 10 500 грн на її думку є неспівмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Оцінюючи обсяг робіт, що зазначений в акті про отримання правової допомоги від 08.07.2025, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 500,00 грн є завищеним з огляду на складність справи (ціну позову, предмет спору, тривалість розгляду), принципи співмірності та розумності судових витрат, та доходить висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн. Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з положень частини другої статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи із наступного розрахунку: 4 800,00 грн х 100 % : 8 760,00 грн = 54,79 % (відсоток розміру задоволених позовних вимог); 5 000,00 грн х 54,79% :100 = 2 739,50 грн (сума судових витрат на професійну правничу допомогу, пропорційна відсотку задоволених позовних вимог). За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, виходячи з такого розрахунку 2 422,40 грн х 54,79 % :100 %= 1 327, 23 грн (сума судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial