Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачки з позовом, в якому на підставі ст. ст. 60, 71 СК України просив визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», 2000 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , припинити право спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб, виділивши його відповідачці [PERSON] та стягнути з останньої на користь позивача грошову компенсацію на частку ринкової вартості транспортного засобу в сумі 93262,50 грн. Ухвалою від 25 березня 2025 року відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін. Відповідачка [PERSON] відзиву на позов у встановлений строк не подала, сторони не заявляли клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 27 березня 2024 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Сарненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 27 березня 2024 року, актовий запис № 100. В період зареєстрованого шлюбу, 31 травня 2024 року, сторонами було придбано автомобіль «MERCEDES-BENZ», 2000 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований за відповідачкою [PERSON] та знаходиться у її користуванні. Автомобіль є спільним майном подружжя як придбаний в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тому кожен із сторін має право на 1/2 частку цього автомобіля. Згідно доводів позивача вартість автомобіля із розрахунку середньої вартості на ринку становить 186525 грн. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Отже за змістом ст. 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. Однак за положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Крім того, відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Таким чином з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справи підлягають встановленню обставини чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі; чи користується спільним майном інший співвласник; чи сплачується іншим співвласником, який володіє та користується майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможний інший співвласник виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для неї надмірний тягар. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що вони з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо користування автомобілем, поділ є неможливим, а тому просив стягнути на його користь грошову компенсацію за належну йому частку. В той же час [PERSON] не доведено фінансової спроможності [PERSON] сплатити грошову компенсацію в розмірі 93262,50 грн., яка є за розміром істотною. В справі відсутні об`єктивні дані щодо доходу відповідачки. Відповідачка не давала згоди викупити у позивача її частку у праві власності, а примушування її до цього стане наслідком порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата ж компенсації частки позивача становитиме для відповідачки надмірний тягар. Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки [PERSON] з [PERSON] суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів. За вказаних обставин суд приходить до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому суд констатує, що позивач може в інший спосіб, передбачений нормами Цивільного кодексу України, відчужити свою частку, не покладаючи на відповідачку надмірний тягар. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 319, 364 ЦК України, ст.ст. 60, 71 СК України,

Outcome: dismissed