Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав його батька [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 29.03.1995 року по 27.05.1997 рік. Проте фактично батьки розійшлись через три місяці після укладення шлюбу, з червня 1995 року. З цього часу відповідач самоусунувся від покладених на нього законом обов`язків щодо утримання сина та його виховання, не приділяв уваги його розвитку, не піклувався про фізичний та духовний розвиток та повністю припинив спілкування У 1997 році його мати зверталась до суду з позовом про визнання усиновлення недійсним, проте позовну заяву було залишено без розгляду. Оскільки у відповідача залишається право на утримання від сина у старості, хоча сам відповідач не утримував сина, не приділяв часу на виховання, просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно нього. Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 29.05.2025 року справу передано за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19.06.2025 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.07.2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалами суду від 03.10.2025 року задоволено клопотання представника позивача про допит свідків, відмовлено у задоволенні клопотань про витребування доказів та відкладення розгляду справи з метою надання нових доказів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.01.2024 року у справі № 185/9339/21, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Поштові відправлення повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши надані докази, дійшов наступних висновків. Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як вбачається зі свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 13.07.2004 року повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився [INFO] . Його батьками є [PERSON] та [PERSON] . 27.05.1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . З копії ухвали Люботинського міського суду Харківської області від 27.07.1997 року вбачається, що [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON] про визнання усиновлення недійсним та позов [PERSON] було залишено без розгляду. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що відповідач з 1995 року зник з життя позивача, не спілкувався з ним, не виховував та не надавав матеріальної допомоги. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Статтею 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» також визначено, що дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пленум Верховного Суду України в п.п. 16, 18 постанови від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вказав на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які порушують батьківські обов`язки та роз`яснив, що особи можуть бути позбавленні батьківський прав лише щодо дитини, яка не досягла повноліття, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії)). Суд вважає безпідставним посилання представника позивача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.01.2024 року у справі № 185/9339/21, оскільки у цій справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла переконання, що статтею 165 СК України передбачено можливість вирішення спору про позбавлення батьківських прав навіть після досягнення дитиною повноліття, якщо на момент пред`явлення позову вона була неповнолітньою. Проте, у даній справі на день звернення до суду з даним позовом позивачу виповнилося 30 років. Факт досягнення позивачем повноліття на момент подання позову є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Суд також вважає недоведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Показання свідків не можуть бути єдиним і достатнім доказом ухилення особи від виконання своїх батьківських обов`язків. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на час звернення позивача з даним позовом йому виповнилося 18 років, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed