Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Аккорд Платінум», треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Акціонерне товариство ««СК «Інго», [PERSON] про відшкодування решти моральної шкоди завданої смертю потерпілого, їх чоловіка, батька [PERSON] . В обґрунтування вимог позивачі вказали, що 31 серпня 2024 року близько 01 год [PERSON] керуючи автопоїздом у складі сідлового тягача марки DAF XF 510 FT, р.н. [NUMBER] з напівпричіпом марки Schmitz р.н. [NUMBER] та рухаючись автомобільною дорогою «Обхід м.Тернопіль», на 2 км +600м, що в межах села Гаї Шевченківські Тернопільського району, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який знаходився на проїжджій частині дороги. Внаслідок наїзду [PERSON] загинув на місці події. Відомості про дане кримінальне правопорушення внесені 01.09.2024 року до ЄРДР за № 12024210000000386 за ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого від 31 жовтня 2024 року дане кримінальне провадження закрите за відсутності в діях водія складу кримінального правопорушення, однак це не є підставою для звільнення від відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Досудовим розслідуванням встановлено, що водій [PERSON] та [PERSON] на момент ДТП були тверезими. Сідловий тягач марки DAF XF 510 FT, р.н. [NUMBER] та напівпричіп марки Schmitz р.н. [NUMBER] належать на праві власності ТОВ «Аккорд Платінум», з яким водій [PERSON] перебував у трудових відносинах на момент ДТП. Цивільно правова відповідальність власника даного транспортного засобу була застрахована у АТ «СК « Інго». Вважають, що внаслідок смерті чоловіка, батька їм завдано моральної шкоди, яка виразилась в істотних моральних стражданнях, втраті звичного ритму життя у зв`язку із втратою близької людини, підтримки, що вимагали від них додаткових витрат, зусиль для відновлення стану та яку вони оцінюють у 400 000 грн для кожної. Страховою компанією в межах страхових виплат їм виплачена моральна шкода у розмірі 96 000 грн, по 48 000 грн кожному. Також моральна шкода на суму 103 400 грн відшкодована водієм [PERSON] особисто [PERSON] . Посилаючись на наведене, просять стягнути з відповідача на користь [PERSON] 352 000 грн (400 000-46000) та в користь [PERSON] 249 600 (400 000-46 000-103 400) грн решту завданої моральної шкоди. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2025 року провадження у даній справі відкрито та призначено розгляд справи за правила загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 травня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду В судовому засіданні адвокат Янчишин ВЙ. підтримав позовні вимоги, зіславшись на доводи викладені у позові. Представник відповідача- адвокат Якубовська Т.В. заперечила щодо позовних вимог, про що подала письмові пояснення. Вказала, що кримінальне провадження закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Саме потерпілий порушив ПДР, оскільки перебував на проїзній частині дороги, поза межами пішохідного переходу, що і стало причиною ДТП. Вважає заявлений розмір моральної шкоди завищеним. Водій [PERSON] та страхова компанія відшкодували позивачам моральну шкоду. Також звернула увагу суду на характеризуючі дані про особу потерпілого, а саме, що він неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень. Із змісту судових рішень слідує, що потерпілий страждає на розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Вказані обставини, на думку відповідача, є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на наведене, просила відмовити у позові. Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце його були повідомлені належним чином. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою, а [PERSON] є дружиною [PERSON] , що стверджується відповідно свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.05.2009 та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 27.06.2014 року. Встановлено, що 31 серпня 2024 року близько 01 год 05 хв водій [PERSON] керуючи автопоїздом у складі сідлового тягача марки DAF XF 510 FT, р.н. [NUMBER] з напівпричіпом марки Schmitz р.н. [NUMBER] та рухаючись автомобільною дорогою «Обхід м. Тернопіль», на 2 км +600м, що в межах села Гаї Шевченківські Тернопільського району, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який знаходився на проїжджій частині дороги та перетинав проїзну частину дороги справа - наліво відносно руху автомобіля, в процесі чого відбувся наїзд на нього. Внаслідок наїзду [PERSON] загинув на місці події. Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.09.2024 року слідує, що [PERSON] помер [INFO] у с.Гаї-Шевченківські Тернопільської області. Відомості про дане кримінальне правопорушення внесені 01.09.2024 року до ЄРДР за № 12024210000000386 за ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого Слідчого управління ГУНП в Тернопільській області від 31 жовтня 2024 року дане кримінальне провадження закрите за відсутності в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Із змісту постанови слідчого вбачається, що у ході досудового розслідування була проведена судово-автотехнічна експертиза, згідно висновку якої у діях водія [PERSON] не вбачається невідповідності технічними вимогам п. 12.3 ПДР. У діях водія [PERSON] вбачається невідповідність технічним вимогами п.12.2,12.4,12.9 б ПДР. Однак, оскільки за умов обрання допустимої швидкості руху автопоїзда у складі сідлового тягача, а також своєчасного застосування гальмування, водій не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода [PERSON] , тому невідповідність вимогам п. 12.2,12.4,12.9 б ПДР в діях [PERSON] , з технічної точки зору, не перебувають у причинно зв`язку з подією ДТП. Вказаною постановою встановлено, що під час проведення досудового розслідування та на підставі зібраних доказів у кримінальному провадженні, в діях водія [PERSON] відсутні порушення ПДР, які призвели до виникнення даної ДТП. [PERSON] , з моменту виникнення небезпеки для свого руху не мав технічної можливості зупинити керований ним автомобіль раніше, ніж місце наїзду, і тим самим уникнути наїзду на пішохода [PERSON] . Причиною настання даної ДТП були обставини, які пов`язані із виникнення небезпеки для руху на такій відстані до сідлового тягача, в межах якої водій вказаного транспортного засобу був позбавлений технічної можливості зупинити автомобіль шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Досудовим розслідуванням також встановлено, що внаслідок наїзду потерпілий [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді: масивної травми тіла з численними переломами кісток та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до його смерті на місці пригоди, що підтверджується висновком експерта №506 від 03.10.2024 року. Водій [PERSON] та [PERSON] на момент ДТП були тверезими, що підтверджується постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 31.10.2024 року та висновком судово-медичної експертизи за № 373 від 09.09.2024 року ДСУ «Тернопільське обласне бюро судово-медичної експертизи» Сідловий тягач марки DAF XF 510 FT, р.н. [NUMBER] та напівпричіп марки Schmitz р.н. [NUMBER] належить ТОВ «Аккорд Платінум»,що стверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобу серії [NUMBER] від 24.12.2022 та [NUMBER] від 30.12.2022 року (а.с. 28-29). Цивільно правова відповідальність власника тягача марки DAF XF 510 FT, р.н. [NUMBER] та напівпричіпа марки Schmitz р.н. [NUMBER] була застрахована у АТ «СК « Інго», що підтверджується полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 219132634 та №219132634 від 31.01.2024 року, строк дії з 31.01.2024 року до 30.01.2025 року ( а.с. 26-27). Згідно наказу ТОВ «Аккорд Платінум» за №10-К від 28 квітня 2020 року, [PERSON] прийнятий на роботу водія автотранспортних засобів у ТОВ «Аккорд Платінум» з 28 квітня 2020 року (а.с. 30). Відповідно до характеристики ТОВ «Аккорд Платінум» на [PERSON] слідує, що [PERSON] працює у Товаристві з 28 квітня 2020 року по теперішній час, характеризується позитивно (а.с. 31). Згідно розписки [PERSON] від 05.11.2024 року слідує, що остання, як потерпіла в рамках КП 12024210000000386, отримала від водія [PERSON] , учасника ДТП 31.08.2024 року, 2500 доларів США, що еквівалентно 103 400грн компенсації моральної шкоди, яка не відшкодовується страховою компанією АТ СК «Інго» (а.с. 20). На підставі заяви позивачів, АТ «СК» Інго» виплатило позивачам страхове відшкодування по 48000 грн кожному моральної шкоди завданої смертю потерпілого (а.с. 21-25). Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Згідно з вимогами пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до вимог статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами частинами першою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справах №751/8121/17; від 10 січня 2019 року №500/2095/15-ц. Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду, завдану ними, в розумінні ст.ст.1166, 1187, 1188 ЦК України, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 31 серпня 2024 року шкоду потерпілому [PERSON] завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Судом, встановлено, що внаслідок вищевказаної ДТП, загинув пішохід [PERSON] , який був чоловіком та батьком позивачів. Отже, страховий випадок - ДТП, в результаті якого загинув [PERSON] мав місце [INFO] , смерть потерпілого настала на місці пригоди та є прямим наслідком цієї ДТП, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. В даному випадку з матеріалів справи не встановлено, за яких обставин потерпілий опинився на автодорозі, як не встановлено і факту свідомого порушення потерпілим ПДР України. Відповідно до вимог частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Звертаючись із даним позовом, позивачі стверджували, що їм завдано моральної шкоди внаслідок ДТП за участі сідлового тягача з напівпричіпом під керуванням водія [PERSON] , який на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Аккорд Платінум» та виконував трудової обов`язки. Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з відповідачем підтверджується матеріалами справи та не заперечив сам відповідач. Відтак, ТОВ «Аккорд Платінум» з яким водій [PERSON] перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 1909-IX) страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством. Згідно з вимогами ст.980 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1961-IV). Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до вимог статті 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до вимог пункту 22.1 статті 22 Закону №1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. В силу вимог статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п.п.1.7 ст.1 Закону №1961-IV забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Пунктом 27.3 ст.27 Закону №1961-IV встановлено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. На день настання страхового випадку ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 грн. Встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія сідлового тягача марки DAF XF 510 FT, р.н. [NUMBER] з напівпричіпом марки Schmitz р.н. [NUMBER] була застрахована у АТ «СК «Інго». В межах страхових лімітів, страхова компанія виплатила позивачам по 46 000 грн на кожного завданої моральної шкоди (12* 8000/2). Водій [PERSON] відшкодував особисто моральну шкоду [PERSON] у розмірі 103 400 грн. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до вимог частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно зі змістом статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю. Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У роз`ясненнях, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі [PERSON] під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Проте, частиною другою статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Встановивши, що [PERSON] була донькою, [PERSON] дружиною загиблого [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що заподіяна позивачам моральна шкода внаслідок загибелі батька, чоловіка, підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки представник останнього у судовому засіданні не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, та з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, глибини фізичних та душевних страждань позивачів, суд вважає, що моральна шкода заявлена позивачами підлягає зменшенню та з врахуванням всіх обставин справи, суд вважає стягнути моральну шкоду з відповідача на користь позивачів по 150 000 грн на кожного. При цьому слід зазначити, що порушення правил дорожнього руху з боку пішохода [PERSON] не може бути підставою для відмови у задоволенні позову його рідних про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, оскільки такі дії потерпілого підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК та те, що позов задоволено частково, позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі вимог п. 2 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути 3000 грн судового збору .

Outcome: partial