Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Представник позивача адвокат Мерцалов М.Ю., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ\~спільного майна\~подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач з відповідачем перебували у шлюбі з 07 вересня 2013року, який був розірваний рішенням суду від 20.10.2024 року. В період перебування в офіційному шлюбі ними було придбано житловий будинок [ADDRESS] , та два автомобілі:BMW X3, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску,ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] ; мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198, 2015 року випуску, номер [NUMBER] . Відповідач не бажає поділити спільне майно в позасудовому порядку, у зв`язку з чим вона просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя припинити право, [PERSON] у спільній сумісній власності на автомобіль BMW ХЗ, д.н.з [NUMBER] , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль BMW Х3, д.н.з [NUMBER] , 2013 року випуску ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] .В порядку поділу спільного майна подружжя припинити право, [PERSON] у спільній сумісній власності на мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198, 2015 року випуску, номер [NUMBER] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право приватної власності на мікроавтобус FORDTRANSIT CUSTOM 2198, 2015року випуску, номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає частково. Зазначає, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем право власності на 1/4 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , необґрунтовані та не відповідають вимогам Закону, у зв`язку з тим, що 1/2 частка вказаної квартири придбана ним 24 червня 2020 року внаслідок приватизації даної частки квартири, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і є його особистою приватною власністю. Тобто, у відповідача відсутні правові підстави на 1/4 частку вказаного житлового будинку, оскільки він не є об`єктом права спільної сумісної власності, в цій частині позовні вимоги він не визнає в повному обсязі. Щодо 4 вимог про поділ двох автомобілів, то вважає, що позовні вимоги в частині припинення його права на автомобіль BMW X3 державний номерний знак [NUMBER] 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] та позовні вимоги припинити право [PERSON] в спільній сумісній власності на мікроавтобус FORD TRANSITCUSTOM 2198 2015 року випуску, номер кузову [NUMBER] є надлишковими. Оскільки, унаслідок визнання права приватної власності [PERSON] на автомобіль BMW X3 державний номерний знак [NUMBER] право нашої спільної сумісної власності на цей автомобіль припиняється. А унаслідок визнання за ним права приватної власності на мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198 право нашої спільної сумісної власності на мікроавтобус також припиняється. Визнання права власності одного із подружжя на один із двох автомобілів придбаних у шлюбі, компенсується іншому із подружжя визнанням права власності на другий автомобіль. Тому, визнає позовні вимоги частково, не заперечує щодо визнання за позивачкою права приватної власності на автомобіль BMW Х3 д.н.з [NUMBER] , 2013 року випуску, та визнання за ним права приватної власності на мікроавтобус FORD TRANSIT CUSTOM 2198 2015 року випуску, які фактично на час розірвання шлюбу вже були поділені між ними. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, але в матеріалах справи є письмова заява представника позивача, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу без їх участі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належними чином. Представник відповідача в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги частково, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. В судових дебатах просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, заслухавши представника відповідача, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до такого висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2013 року, актовий запис №119, який був розірваний рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2024 року у справі №194/1694/24, яке набрало законної сили, що підтверджується копією свідоцтва від 11.09.2024 року про шлюб та копією рішення. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] , власник автомобіля марки BMW Х3, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , дата реєстрації 19.05.2023 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] , власник автомобіля марки FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак [NUMBER] , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , дата реєстрації 09.12.2020 року, що також підтверджується довідкою виданою ТСЦ МВС №1242 б/н. Згідно інформації сформованої за допомогою «Реєстр нерухомості» №5005057847734 від 07.03.2025 року за [PERSON] зареєстровано спільну часткову власність у розмірі 1/2 частки квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності серія та номер б/н, видане 24.06.2020, Комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство». Згідно висновку оцінювача фізичної особи підприємця [PERSON] від 14.03.2025 року ринкова вартість, житлового будинку (1/2 частки), що розташований за адресою: [ADDRESS] , на березень 2025 року, складає 235000,00 грн без ПДВ. З дублікату свідоцтва про право власності на житло виданого 12 травня 2025 року керівником органу приватизації Шкут С., вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] наймачу (1/2 частка) та членам її сім`ї [PERSON] піднаймачу (1/2 частка), на підставі приватизації. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 24.06.2020 р. №11207. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав №426015564 від 08.05.2025 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності серія та номер б/н, видане 24.06.2020, Комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство». З витягу з реєстру територіальної громади №2025/006246224 від 13.05.2025 року, [PERSON] з 13.02.2020 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У відповідності\~до ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.\~63\~Сімейного Кодексу\~України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~ ч.\~1\~ст.\~68\~Сімейного Кодексу\~України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.\~1\~ст.\~69\~Сімейного Кодексу\~України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц. Згідно п.\~24\~Постанови Пленуму\~ Верховного\~Суду України\~від 21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18. Транспортний засіб у розумінні частини 2статті 183 ЦК Україниє неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, надання одному із співвласників у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності є неможливим. За змістом вищенаведеної норми така річ як автомобіль зберігається за одним з власників із наданням іншим грошової або іншої компенсації. Отже, судом встановлено, що транспортні засоби були придбані під час перебування в шлюбі позивача та відповідача, тому являються спільною сумісною власністю подружжя. Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням встановлених судом обставин,\~та визнаних обставин справи сторонами, суд в порядку поділу спільного майна подружжя вважає за необхідне визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право приватної власності на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , та за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право приватної власності на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак [NUMBER] , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , про що просить позивач у позовній заяві, та не заперечує відповідач. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Крім того, суд зазначає, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Тож, окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Тому, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Аналогічна правова позиція зазначена в п.40 постанови Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20. Щодо вимог позивачки про визнання за нею право власності на 1/4 частку житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає таке. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма закріплена в\~статті 321 ЦК України та\~зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Водночас відповідно до пункту п.4 ч.1 ст.57 СК України (станом на час набуття майна) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Крім того, Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 1311/832/12-ц зроблено правовий висновок про те, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Відтак приватизоване одним із подружжя під час шлюбу житло ставало його особистою власністю та не підлягала поділу як спільне сумісне майно. Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , відповідач [PERSON] посилався на те, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з [PERSON] , а саме 24.06.2020 року, проте придбана\~внаслідок приватизації даної частки квартири, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і є його особистою приватною власністю. Враховуючи викладене вище правове регулювання, правові висновки Верховного Суду та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, які обґрунтовуються поданими сторонами доказами, суд приходить до висновку, що у даному випадку 1/4 частка квартири, про поділ якої порушено питання у справі, набута [PERSON] хоч і в період шлюбу з позивачем, однак \~є його особистою власністю на яку не поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя, адже її отримано відповідачем\~шляхом приватизації, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу слід відмовити. Суд вважає, що між сторонами є спір про право, який не врегульований в добровільному порядку, оскільки позивач заявив вимоги та від них не відмовився, а тому спір про право підлягає розгляду в судовому порядку. З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] ; за [PERSON] право приватної власності на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак [NUMBER] , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] . В частині позовних вимог про припинення права власності у спільній сумісній власності [PERSON] на автомобіль FORD TRANSIT CUSTOM, державний номерний знак [NUMBER] , 2015 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , та [PERSON] на автомобіль BMW Х3, державний номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , відмовити. В частині позовних вимог про визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , відмовити. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки не було проведено судову товарознавчу експертизу, та не визначено вартість майна та ціну позову, тому суд вважає з урахуванням заявлених позивачем вимог, стягнути судовий збір таким чином. Як встановлено в судовому засіданні, позивач понесла судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією №5432-2049-3441-4518 від 31.03.2025 року, а тому дані витрати суд у відповідності\~до ст.141 ЦПК України\~стягує з відповідача на користь позивача у зв`язку з задоволенням судом позовних вимог частково. З урахуванням заявлених позивачем вимог, позивачем під час подання позову до суду не в повній мірі було сплачено судовий збір, а саме не сплачено за вимогу (за припинення права власності) та за вимогу майнового характеру (визнання права власності) у загальному розмірі 2422,40 грн, які підлягають стягненню з позивача в дохід держави. Що стосується витрат на правничу допомогу, то відповідно до змісту позовної заяви представник позивача, просив вирішити зазначене питання після ухвалення рішення по суті справи, відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, тому суд при ухваленні судового рішення по суті це питання не розглядає, у тому числі не вирішує клопотання відповідача про зменьшення витрат на правничу допомогу. Відповідач скористався своїм правом на заперечення проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, надав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial