Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.05.2024 позивачка [PERSON] побачивши оголошення на сайті «ОЛХ» про продаж двигуна до автомобіля «Mazda CX-7», зв`язалась за вказаним номером телефону в оголошенні з продавцем, який представився як [PERSON] та домовилась з ним про зустріч та продаж двигуна. На зустріч із продавцем, на прохання позивачки, поїхали [PERSON] та [PERSON] , які є її знайомі, та придбали зазначений двигун за 55000,00грн. При цьому відповідач запевнив, що двигун знаходиться в нормальному робочому стані. У подальшому, після встановлення двигуна на автомобіль, який проводився на станції технічного обслуговування, виявилось, що зазначений двигун технічно не справний, про що було складено дефектний акт працівниками СТО. Позивачка [PERSON] одразу звернулась до відповідача [PERSON] та повідомила, що двигун не справний і запропонувала повернути їй кошти та забрати назад двигун. Відповідач пообіцяв повернути кошти пізніше, та після численних телефонних дзвінків відповідачем було повернуто лише частину грошових коштів в розмірі 12000,00грн. Тому позивачка просить стягнути з відповідача грошові кошти за придбаний товар в розмірі 43000,00грн та 19800,00грн за встановлення проданого товару (двигуна). Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000,00грн. 03.04.2025 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, відкрито провадження по справі. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 17.04.2025 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що позивачка [PERSON] ніколи не зверталась до нього з приводу продажу двигуна до автомобіля, він жодного разу не спілкувався з нею та не бачив її. Вказує, що його знайомий попросив продати двигун бувшого використання з власного автомобіля «Mazda», оскільки автомобіль був у неробочому стані. Двигун на автомобілі був повністю справний. У подальшому 10.05.2024 відповідач розмістив на сайті «ОЛХ» оголошення з продажу двигуна, зазначивши, що двигун бувшого використання, однак перебуває в робочому стані. 16.05.2024 на його мобільний номер телефону зателефонував невідомий чоловік, який представився [PERSON] , та повідомив, що хоче придбати двигун, та разом з майстром хоче перевірити його справність. У цей же день [PERSON] , разом із чоловіком, якого представили майстром СТО, прибули до АГК «[INFO]» та досконало перевірили на справність двигун та повідомили, що двигун сьогодні вже встановлять на автомобіль. Олександра оплатив [PERSON] грошові кошти в розмірі 55000,00грн за придбаний двигун. 23.05.2024 [PERSON] зателефонував відповідачу та повідомив, що двигун несправний і для того щоб виявити причини його несправності, майстер СТО, де перебуває автомобіль, повністю розібрав його і він в розібраному стані знаходиться на СТО. На запитання [PERSON] , відносно домовленості, що якщо двигун не підійде, в стані в якому він його придбав, він повинен був його повернути, навіщо вони його розібрали, [PERSON] нічого не відповів. У подальшому [PERSON] почав неодноразово телефонувати відповідачу з погрозами щодо повернення коштів. Для вирішення конфліктної ситуації, [PERSON] домовився з [PERSON] , що він поверне йому грошові кошти в розмірі 12000,00грн, які [PERSON] витратив на ремонт двигуна. 23.05.2025 відповідач перевів суму коштів в розмірі 12500,00грн на карту, яка належить [PERSON] . Після сплати надіслав [PERSON] квитанцію про переказ коштів, а останній повідомив, що конфлікт повністю вичерпаний, будь-яких претензій він не має і що ця сума повністю покриває всі витрати на ремонт двигуна. Відповідач зазначає, що такого прізвища, як [PERSON] , він ніколи не чув, не спілкувався з нею, а [PERSON] ніколи не згадував, що продаж двигуна саме їй. Вказує, що із долученого до позовної заяви фіскального чеку з оплатою на суму 28275,00грн, не зрозуміло, що цей чек підтверджує, та за що була здійснена оплата. Також не зрозуміло, що підтверджує Акт виконаних робіт від 15.05.2024, оскільки двигун було продано лише 16.05.2024. А з долученої дефектної відомості не зрозуміло, який саме двигун є несправним. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Парсентьєва О. М. в судовому засіданні позов підтримували в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Галич О. М. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позов, просити відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також в судовому засіданні, призначеному на 27.08.2025, було допитано свідка [PERSON] , який суду пояснив, що у нього вже більше двох років дружні відносини з позивачкою [PERSON] , яка попросила його придбати двигун до її автомобіля «Mazda». Він разом з автомеханіком поїхали до відповідача подивитись двигун до автомобіля, який продався через сайт «ОЛХ», та придбали його, передали кошти відповідачу і транспортували придбаний двигун до СТО, де знаходився автомобіль позивачки. При купівлі двигуна відповідач переконував, що двигун повністю справний, чим вважає, що відповідач обдурив його. Свідок пояснював, що він повідомляв продавця, що двигун він покупає не для себе, а для іншої людини. Також підтвердив, що дійсно двигун перевіряв разом з працівником СТО, перевірку зробили належну, майстер СТО підтвердив, що двигун в робочому стані і його можна покупати. Підтвердив, що дійсно домовились, що протягом трьох днів після придбання двигуна, перевірить на стан придатності на автомобілі і вразі виявлення недоліків, без його розбору, порушення його цілісності, у такому вигляді як купили повернуть [PERSON] . Свідок також суду підтвердив, що він отримав від відповідача 12000,00грн та повідомив, що претензій до нього не має. При цьому зазначав, що питання повернення 12000,00грн він спільно обговорив з позивачкою. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідка, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Суд установив такі факти та їх правовідносини. [PERSON] на сайті «ОЛХ» опублікував оголошення про продаж бувшого у використанні двигуна до автомобіля «Mazda», що не заперечувалось учасниками справи. 16.05.2024 [PERSON] в телефонному режимі зв`язався із [PERSON] з метою огляду та купівлі двигуна до автомобіля «Mazda», і в той же день здійснивши перевірку разом з автомеханіком СТО, пересвідчившись, що двигун придатний, придбав його за 55000,00грн, що не заперечувалось учасниками справи та свідком. 20.05.2024 механіком ФОП « [PERSON] » було складено Дефектний акт № 1 за наслідками огляду Двигуна [NUMBER] (2300 Mazda), відповідно до якого зазначено, що двигун не справний. При перевертанні двигуна шум падаючих деталей в середині. При знятті піддону випали болти та вкладиші колінчатого валу. Видні сліди механічного пошкодження колінчастого валу. Висновок: двигун не придатний до експлуатації. У матеріалах справи наявний Акт виконаних робіт № А000004418 від 15.05.2024, зроблений на замовлення [PERSON] , відповідно до якого було проведено зняття/установку ДВС на транспортний засіб «Mazda CX-7», державний номер [NUMBER] , 2007 року виписку, загальною вартістю з урахуванням запчастин 38275,00грн. Однак суд ставиться критично до зазначеного Акту, оскільки він зроблений за день до огляду та покупки двигуна, а отже на час складання була відсутня інформація щодо справності або наявності недоліків двигуна, а тому і вартість переліку запчастин (матеріалів) не могла бути підрахована. Згідно із листа Відділу дізнання Деснянського УП ГУНП у м. Києві на ім`я [PERSON] , вбачається, що відділом дізнання внесено відомості до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва Соловйова О. Л., по справі № 754/116367/24. Кримінальному провадження присвоєно № 12024105030000736. Деснянське УП ГУНП у м. Києві звернулось із запитом про надання інформації до Директора ТОВ «Ємаркет Україна», обґрунтовуючи запит тим, що до ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві надійшла ухвала слідчого судді, по справі № 754/11367/24 від 19.08.2024 про зобов`язання внесення відомостей за заявою [PERSON] за фактом того, що 16.05.2025 [PERSON] перебуваючи за адресою: [ADDRESS] придбала двигун до автомобіля «Mazda SX-7» у громадянина [PERSON] , однак у подальшому заявницею було встановлено, що двигун не належної якості у зв`язку з чим останній було спричинено матеріальної шкоди на суму 55000,00грн. Дізнавачем ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві, були відібранні пояснення у [PERSON] , відповідно до яких останній пояснював, що 10.05.2024 він розмістив в соціальній мережі «ОЛХ» оголошення про продаж двигуна. Через деякий час, а саме 16.05.2024 йому зателефонував раніше невідома особа чоловічої статі, яка представилась [PERSON] та повідомив, що хоче подивитись двигун з майстром. На що він відповів, що двигун знаходиться в ГК «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] , де і можна його подивитись. Потім особа повідомила, що відразу приїде. Приблизно в один час вони під`їхали до гаражного кооперативу. [PERSON] був з особою чоловічої статі, якого представив як майстра СТО на якому ремонтується його автомобіль і який оглянув двигун, який він продав. Майстер оглянув двигун, перевертав, викручував свічки запалювання, оглядали поршень та загальний стан двигуна. Після огляду майстер повідомив, що він у справному стані та погодились придбати його. Після чого [PERSON] сплатив йому грошові кошти в розмірі 55000,00грн та викликав вантажне таксі для транспортування двигуна до СТО для подальшої заміни. Після приїзду таксі вони всі разом його завантажили. Також повідомляв, що він особисто давав три дні для того, щоб його перевірили та в разі несправності, без розбору, порушення його цілісності та першочергового вигляду повернути йому. 20.05.2025 на його мобільний телефон зателефонував [PERSON] та повідомив, що двигун не справний, та вони для встановлення причин несправності повністю його розібрали та він в розібраному стані так і знаходиться на якомусь СТО. А мої запитання відносно того, що була домовленість, що якщо двигун несправний та не працює, то без розбору вони його вони повинні були повернути. Навіщо його було розібрати, [PERSON] не пояснив. У зв`язку з цією ситуацією він запропонував [PERSON] зустрітись та обговорити цю ситуацію та найти оптимальне вирішення. Однак [PERSON] в категоричній формі відмовився зустрічатись та в телефонній розмові вони домовились, що він компенсує частину ремонту двигуна в розмірі 12500,00грн для закінчення конфлікту. Після чого він надіслав спочатку одну карту, але при перевірці карти через «Приват24» було виявлено, що карта належить [PERSON] та про це повідомив [PERSON] , що не буде перераховувати гроші на карту, яка не належить йому. Потім він надіслав інший номер карти, яка була «Ощад Банк» та повідомив, що карта належить йому. Після чого 23.05.2024 він пішов до терміналу за адресою: [ADDRESS] , та перерахував грошові кошти в сумі 12500,00грн на вищевказану карту, яка належить [PERSON] . Після сплати він надіслав квитанцію в соціальній мережі «Вайбер» [PERSON] , а він в свою чергу, в телефонному режимі повідом, що конфлікт вирішений та будь-яких претензій він до нього не має Також в судовому засіданні 25.09.2025 було заслухано звукозапис, зроблений на мобільний телефон [PERSON] , під час його телефонної розмови з [PERSON] , з якої вбачається, що сторони зійшлись на сумі 12500,00грн та до [PERSON] жодні претензії відсутні. Однак із звукозапису не вбачається, а отже суд не встановив, що [PERSON] попереджав [PERSON] про те що двигун покупає саме для власниці автомобіля «Мазда» [PERSON] . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто правочин з купівлі-продажу товару передбачає наявність двох сторін правочину. Положеннями п. 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим ЗКУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими розрахунковими документами. Згідно зі статтею 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений на відстані, - це договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Згідно з частинами першою-третьою статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються: 1) правочинів з нерухомим майном, крім оренди такого майна; 2) правочинів з цінними паперами; 3) фінансових послуг; 4) продажу товарів торговельними автоматами; 5) телекомунікаційних послуг; 6) правочинів, здійснених на аукціоні, якщо участь у ньому можлива і без використання засобів дистанційного зв`язку. Перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку. Підтвердження інформації не вимагається, якщо послуга надається засобами дистанційного зв`язку і оплачується через оператора телекомунікаційних послуг. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою-дев`ятою статті 12 цього Закону. Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі ненадання документа (електронного документа) або підтвердження інформації споживач повідомляє продавця (виконавця) про недійсність договору. Продавець (виконавець) протягом тридцяти днів з моменту одержання такого повідомлення повинен повернути споживачеві одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв`язку з поверненням продукції. Згідно зі статтею 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред`явлені до продавця або виготовлювача товару. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Пунктом 12 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що істотний недолік - це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Для встановлення істотності недоліку товару необхідно наявність таких ознак: виникнення недоліку з вини виробника (продавця, виконавця); неможливість чи недопустимість використання товару за призначенням або повторний прояв недоліку з незалежних від споживача причин після його усунення, а також наявність хоча б однієї з таких ознак: він взагалі не може бути усунений; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Частиною першою статті 679 ЦК України передбачено, що продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту. Отже, умовою відповідальності продавця за недоліки товару є виникнення цих недоліків до моменту передання товару покупцеві. Залежність настання відповідальності продавця від моменту виникнення недоліків пояснюється тим, що за загальним правилом, встановленим частиною першою статті 668 ЦК України, до моменту передання товару ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару несе продавець. При виявленні недоліків товару після переходу до покупця ризику його випадкового знищення або випадкового пошкодження саме на нього покладається обов`язок доведення того, що недоліки виникли до передання йому товару. Згідно з частиною другою статті 679 ЦК України, якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили. Визначення поняття гарантії якості товару міститься у частині першій статті 675 ЦК України, якою передбачено, що товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Під гарантією якості товару слід розуміти твердження продавця про відсутність у товарі в момент його передачі або в інший момент, встановлений у договорі, недоліків по якості товару. За загальним правилом, товар повинен відповідати вимогам по якості в момент його передачі від продавця до покупця. Це означає, що наслідки, які встановлені законодавством, зокрема вищенаведеними частиною другою статті 678 ЦК України та частиною першою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», при реалізації продавцем неякісної продукції настають у випадку, коли недоліки товару мали місце на час його передання покупцеві, але не були і не могли бути виявлені останнім у момент передання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Під час розгляду справи не встановлено та стороною позивача до матеріалів справи не додано, доказів того, щодо встановлення і підтвердження факту виникнення недоліків чи істотних недоліків двигуна, як і висновків про те, що такі недоліки або істотні недоліки виникли з вини саме продавця товару, а не покупця в процесі перевезення та експлуатації під час установки. Зокрема як в матеріалах справи так і під час розгляду справи відсутні докази договірних правовідносин між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] щодо спірного двигуна. Разом з цим під час розгляду справи встановлено, що спірне питання щодо покупки та якості двигуна відбулося між [PERSON] (свідок по справі) та відповідачем [PERSON] , яке було вирішені у добровільному порядку з погодження щодо відсутності претензій один до одного. Так, позивачкою не надано доказів в розумінні статей 76-80 ЦПК України, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність наявності у діях чи бездіяльності [PERSON] ознак порушення цивільних прав та інтересів [PERSON] як споживача. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом статті 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту статей 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини п`ятої статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частиною першою статті 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З наведеного слідує, що законодавством покладено саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є належним відповідачем. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд позбавлений можливості проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Строки для заміни неналежного відповідача визначені ст. 51 ЦПК України спливли, а сторона позивача не заявляла відповідного клопотання. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17. Встановивши, що позивачем не доведено порушення її прав та інтересів і незаконності дій відповідача, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України. Отже за обставин не надання позивачем належних та допустимих доказів того, що між позивачем та відповідачем укладались усні чи письмові договори про продаж вказаного товару, суд вважає, що відсутні правові підстав для задоволення позову в частині матеріальної шкоди. Щодо стягнення з відповідача 10000,00грн у відшкодування моральних переживань, яких позивачка зазнала внаслідок неправомірних дій відповідача суд дійшов до такого. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, оскільки судом не встановлено протиправність дій чи бездіяльності відповідача, причинний зв`язок між ними та завданою позивачу шкодою, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення матеріальної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,3 Конституції України). Згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача відповідачем. Стаття 141 ЦПК України, регламентує, що ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи приписи статей 133, 142 ЦПК України, беручі до уваги відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Тому, з позивачки необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20грн.

Outcome: approved