Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

ТОВ «Свеа Фінанс» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування\~пред`явлених позовних\~вимог позивачем\~вказано,\~що 22.05.2018 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0074/980/021609694/1, відповідно до якого відповідачці було надано кредитні кошти, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Отже, відповідачем було використано кредит в загальному розмірі 48000,00 грн. 20.09.2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено Договір факторингу №01.02-24/24 у відповідності до умов якого АТ «ОТП Банк» передає (відступає)\~ТОВ «Свеа Фінанс» за плату належні йому права Вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» приймає належні АТ «ОТП Банк» права Вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників №2 від 20.09.2024 року до Договору факторингу №01.02-24/24 від 20.09.2024 року, ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права грошової вимоги до Відповідачки в сумі 101544,73 грн., з яких: 48000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту; 53544,73 грн. заборгованість по відсотках. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість за кредитним договором №0074/980/021609694/1 в розмірі 101544,73 грн. Просить позовну заяву задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, лише в частині стягнення тіла кредиту, проти задоволення суми нарахованих відсотків заперечувала. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 22.05.2018 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0074/980/021609694/1, відповідно до якого відповідачці було надано кредитні кошти, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Отже, відповідачем було використано кредит в загальному розмірі 48000,00 грн. 20.09.2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено Договір факторингу №01.02-24/24 у відповідності до умов якого АТ «ОТП Банк» передає (відступає)\~ТОВ «Свеа Фінанс» за плату належні йому права Вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» приймає належні АТ «ОТП Банк» права Вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників №2 від 20.09.2024 року до Договору факторингу №01.02-24/24 від 20.09.2024 року, ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права грошової вимоги до Відповідачки в сумі 101544,73 грн., з яких: 48000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту; 53544,73 грн. заборгованість по відсотках, що підтверджується розрахунком заборгованості. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість за кредитним договором №0074/980/021609694/1 в розмірі 101544,73 грн. Отже, судом встановлено, що відповідачка не виконала умови договору, чим порушила право позивача на кошти за кредитним договором та суд вважає, що виниклі спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що матеріалами справи доведено належними доказами укладення кредитного договору між сторонами, відповідачка з умовами договору була ознайомлена, підписала кредитний договір, однак умови договору порушила. Відповідачем не надано суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед позивачем, не доведено відсутність заборгованості. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 48000,00 грн. за тілом кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом слід зазначити наступне. Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Позивач з посиланням на положення ч.1 ст.634\~ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються кредитором, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст.ст.11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, ч. 4 ст. 18 Закону не містить застереження щодо незастосування зазначених положень п. 5 ч. 3 цієї статті до умови договорів про надання споживчого кредиту. Частинами 5 та 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Із наведеного суд робить висновки, що позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які Відповідач не міг оцінити належно, у зв`язку зі специфічними умовами та структурою самого договору. Крім того, з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного\~Суду України\~від 10\~листопада 2011\~року №\~15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст. 509 та ч.1-2 ст.627\~ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Враховуючи вищенаведене, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 53544,73 грн. не є співрозмірною тілу кредиту у розмірі 48000,00 грн., тому суд доходить висновку про зменшення розміру відсотків до розміру заборгованості за тілом кредиту у розмірі 48000,00 грн. Суд приходить до переконання, що саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним в контексті даних правовідносин. Відповідно до\~п.3\~ч.2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судові витрати\~підлягають стягненню\~з відповідача\~на користь\~позивача пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.

Outcome: partial