Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить: позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення аліментів з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ним повноліття. Позовна заява обґрунтована тим, що донька позивача, [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] народила сина - [PERSON] . 06 серпня 2014 року рішенням Краснокутського районного суду Харківської області шлюб між ними було розірвано. 10 серпня 2018 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON] 13 січня 2017 відповідач уклала шлюб з [PERSON] . Після укладення шлюбу з [PERSON] рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 30 вересня 2019 року про усиновлення, в актовий запис про народження дитини [PERSON] були внесені зміни, а саме батьком дитини став [PERSON] , а також змінились анкетні дані дитини, де він став [PERSON] . 09 лютого 2021 року рішенням Краснокутського районного суду Харківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 11 вересня 2024 року рішенням Краснокутського районного суду Харківської області скасоване рішення про усиновлення [PERSON] малолітнього [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , виданого 20 листопада 2024 року, батьком дитини записаний [PERSON] , а мати - [PERSON] . Вказує, що позивачка самостійно здійснює догляд за онуком, який фактично мешкає з нею за адресою: [ADDRESS] . Відповідач мешкає окремо від дитини, з початку 2023 року виїхала до м. Харкова, де проживає з чоловіком у цивільному шлюбі, зв`язок з дитиною [PERSON] не підтримує, веде антисоціальний образ життя. Коли час від часу приїздить додому, самовільно забирає цінні речі та предмети з квартири та в подальшому продає їх, має великі позички перед громадянами, банками. За період окремого проживання відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала і не надає, не виявляє намірів побачитись з дитиною та поспілкуватися. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Також зазначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, [PERSON] зобов`язана сплачувати кошти на утримання свого сина. У зв`язку з вищевикладеним позивач вимушена була звернутися до суду з вказаною позовною заявою. 23.05.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.06.2025 року задоволено клопотання позивача про витребування зі Служби у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та виклик свідків. Ухвалою суду від 07.08.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області. 01.09.2025 начальник Служби у справах дітей Краснокутської селищної ради Пономаренко Л.А. надала до суду Висновок органу опіки та піклування Краснокутської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року за клопотанням позивача витребувано у лікаря-психіатра КНП «Краснокутська ЦРЛ» довідку про перебування відповідача на диспансерному обліку. Підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не приймає жодної участі у вихованні сина [PERSON] , не надає матеріальної допомоги на його утримання, не приймає участі у житті дитини, веде антисоціальний образ життя, відтак, позивач вважає, що мати дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим просить позбавити її батьківських прав. Також зазначила, що нормальне забезпечення дитини усім необхідним на сьогоднішній день є дуже коштовним, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей, тому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього [PERSON] в розмірі частки всіх видів її доходів щомісячно, до його повноліття. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала, прохала позбавити її батьківських прав відносно сина [PERSON] та пояснила, що дійсно не приділяє належної йому уваги, її стан здоров`я не дозволяє виховувати дитину. Вказала, що немає ані матеріальної змоги допомагати синові, ані бажання з ним спілкуватися та займатися його вихованням. Зазначила, що отримує пенсію по інвалідності, з якої буде сплачувати аліменти на утримання сина. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області Пахаренко Р.В. у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала та пояснила, що до Служби у справах дітей звернулася [PERSON] із заявою та документами щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Комісією з питань захисту прав дитини Краснокутської селищної ради з пояснень позивача та доданих нею документів було встановлено, шо мати дитини [PERSON] з 2023 року разом з дитиною не проживає, майже не спілкується з ним, не забирає для спільного проживання і виховання, не піклується про його життя та здоров`я. На засідання комісії мати - [PERSON] не з`явилася, в телефонному режимі повідомила, що хворіє, проживає у м. Харкові та не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав. З урахуванням того, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не в змозі забезпечити сина всім необхідним, дитина проживає з бабусею - [PERSON] , Комісією, з урахуванням інтересів дитини, прийнято висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] . Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та пояснила, що відповідач [PERSON] протягом свого життя перебувала у з`ясуванні стосунків зі своїми чоловіками. Відповідач по справі була одружена з [PERSON] , від цього шлюбу [INFO] народився син [PERSON] . У 2014 році шлюб було розірвано, батька позбавлено батьківських прав відносно свого сина. Пізніше відповідач уклала шлюб з [PERSON] , який згідно рішення суду усиновив сина [PERSON] - [PERSON] . В подальшому стосунки у відповідача знову не склалися, шлюб було розірвано та скасовано усиновлення [PERSON] . [PERSON] . Представник вказала, що відповідач [PERSON] не бажає і не займається вихованням сина, не підтримує з ним стосунки, не цікавиться його здоров`ям, успіхами у школі, життям, а тому з метою захисту прав та інтересів дитини орган опіки і піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON] . Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, допитавши учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, пі навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до ї внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі - [PERSON] перебувала у зареєстрованому 30 квітня 2011 року шлюбі з [PERSON] , який згідно рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року розірвано (а.с.21). Від цього шлюбу [INFO] народився син - [PERSON] , батьками якого у свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 16.08.2011 вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10.08.2018 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.22-25). 13 січня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 09.02.2021 року розірваний, про що свідчить Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с.13). За час перебування у шлюбі [PERSON] відповідно до рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 30 вересня 2019 року усиновив [PERSON] , [INFO] , згідно чого внесені зміни до актового запису про його народження: змінено прізвище на « [PERSON] », по батькові на « [PERSON] », батьком дитини записаний [PERSON] , [INFO] (а.с.26-29). Після розірвання шлюбу [PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування усиновлення. Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року скасовано усиновлення [PERSON] [PERSON] , [INFO] (а.с.33-40). Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Згідно наданого до суду Висновку органу опіки та піклування Краснокутської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] вбачається, що до Служби у справах дітей Краснокутської селищної ради звернулася бабуся дитини [PERSON] - [PERSON] , яка повідомила, що мати дитини - [PERSON] з 2023 року не проживає разом з ними, майже не спілкується з дитиною, не забирає для спільного проживання та виховання, не піклується про її життя та здоров`я. На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини відповідач присутньою не була, але в попередній бесіді у телефонному режимі повідомила, що на даний час офіційно не працевлаштована, проживає зі своїм співмешканцем у м. Харкові, має наркотичну залежність, не може контролювати своє життя і тому не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, усвідомлюючи всі наслідки. З метою захисту прав та інтересів дитини, запобігання бездоглядності, орган опіки і піклування Краснокутської селищної ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.101-104). З доданого до матеріалів позовної заяви висновку про час настання інвалідності від 15 листопада 2022 року встановлено, що [PERSON] за діагнозом: Е 063:070 органічне ураження ЦНС з розладами особистості з 28 вересня 2022 року визнана інвалідом третьої групи з дитинства. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №964009 [PERSON] встановлена третя група інвалідності з 01.10.2024 року, причина інвалідності - інвалід з дитинства (а.с.11, 50). Згідно наданої відповіді КНП «Краснокутська центральна районна лікарня» Краснокутської селищної ради за № 08/331 від 11.09.2025, що надійшла на ухвалу суду про витребування доказів від 02.09.2025 року , вбачається, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: психічні розлади, обумовлені ураженням чи дисфункцією головного мозку (а.с.121). Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №343 від 11.02.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб відповідач [PERSON] зареєстрована разом з сином [PERSON] з 17.08.2021 по [ADDRESS] . Згідно довідки №342 від 11.02.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб позивач [PERSON] зареєстрована з 15.04.2003 по [ADDRESS] . Вказана квартира належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.12.1997 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2024 року. Відповідно до акту обстеження житлових умов від 13 лютого 2025 року, складеного депутатом Краснокутської селищної ради Чаговець Р.В. у присутності сусідів-свідків, [PERSON] , 2011 року народження, проживає за адресою: [ADDRESS] з дня народження по теперішній час. Квартира має всі житлові умови, одна кімната пристосована для проживання дитини, обладнана усім необхідним. Зі слів власниці квартири [PERSON] та сусідів встановлено, що [PERSON] проживає з бабусею, мати дитини на даний час не проживає разом з ними 2 роки, участі у спілкуванні та вихованні дитини не приймає. Згідно характеристики №01-44/13 від 11.02.2025, виданої Краснокутським ліцеєм №1 Краснокутської селищної ради, [PERSON] навчається у ліцеї з другого класу. За роки навчання зарекомендував себе як старанний, дисциплінований та відповідальний учень. На даний час вихованням дитини займається бабуся [PERSON] , в якої [PERSON] фактично проживає. Всі витрати по організації дозвілля, харчування, забезпечення одягом, взуттям здійснює бабуся, вона ж контролює відвідування уроків, виконання домашніх завдань. В судовому засіданні у присутності психолога відділу освіти Краснокутської селищної ради був допитаний неповнолітній [PERSON] , який суду пояснив, що навчається у 9-му класі Краснокутського ліцею №1, проживає протягом 2-3 років разом з бабусею в її квартирі. За цей період мати [PERSON] не цікавилася його життям, проживає окремо у м. Харкові, не пише, зрідка телефонує, в основному бабусі, щоб позичити грошей. Не спілкується з ним, при зустрічі можуть лише привітатися, іноді запитати, як справи. До лікарні не водить, продуктами харчування не забезпечує, все необхідне для його розвитку і здоров`я купують бабуся і тітка. Вважає, що матір необхідно позбавити батьківських прав відносно нього і встановити бабусю його опікуном. Вказані обставини підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] . Так свідок [PERSON] суду повідомила, що вона працює учителем у Краснокутському ліцеї №1 та проживає по сусідству з позивачем в одному багатоквартирному будинку, часто ходить до неї в гості. Відповідача по справі - [PERSON] не бачила вже декілька років, чує іноді, як вона спілкується по телефону з позивачкою, просить надати їй матеріальну допомогу. [PERSON] не займається вихованням свого сина [PERSON] , не спілкується з ним, з пояснень учителів не цікавиться навчанням сина, не займається побутовими проблемами, змушує сина іти працювати. Всім життєво необхідним забезпечує онука бабуся - [PERSON] : купує продукти, одяг, канцтовари. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству в одному під`їзді будинку з позивачкою [PERSON] . Відповідач [PERSON] більше року не проживає з сином [PERSON] , не забезпечує його всім необхідним, не спілкується, виїхала до м. Харкова. Дитина проживає з бабусею [PERSON] , всі обов`язки по його вихованню і догляду відповідач переклала на позивача. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] визначальним є ставлення матері до дитини та дитини до матері, спільне бажання спілкуватися і жити разом, свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, а також те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав не заперечує, а навпаки у судовому засіданні прохала позбавити її батьківських прав відносно свого сина, [PERSON] , оскільки немає ані матеріальної змоги допомагати сину, ані бажання спілкуватися з ним та займатися його вихованням. Наведене у сукупності свідчить про байдужість [PERSON] до своєї дитини. Так, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи вважає доведеною. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, під час розгляду даної справи знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які свідчать про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що відповідатиме інтересам дитини. Окрім того, сама відповідач [PERSON] ніяким чином не виявляє свого інтересу до цієї справи. З огляду на викладене, взявши до уваги надані докази, суд вважає встановленим, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відповідає інтересам дитини - неповнолітнього [PERSON] , так як відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання неї освіти. Відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували вказані вище обставини. Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дитини, також не надано. Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками по вихованню дитини, а тому з вказаних вище підстав позовна вимога про позбавлення батьківських прав відповідача підлягає задоволенню. Щодо вимог позову про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, суд повідомляє наступне. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Суд визначає розмір аліментів на неповнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від доходу відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на те, що відповідачка [PERSON] працездатна, стягнень за іншими виконавчими листами не має, враховуючи її стан здоров`я, стан здоров`я і матеріальне становище дитини [PERSON] , суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у частині стягнення аліментів, оскільки вони заявлені обґрунтовано, підтверджені належними, достатніми і допустимими доказами, та стягнути з відповідачки на користь дитини аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. На думку суду, даний розмір аліментів буде розумним і справедливим, а також достатнім для забезпечення мінімальних потреб дитини та не буде ставити у скрутне становище платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір згідно квитанції №146 від 15.05.2025 у розмірі 1211,20 грн, таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved