Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Комунального підприємства\~«Теплопостачання міста Одеси»\~до [PERSON] про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію у розмірі 104424,97 грн., які надаються за адресою: [ADDRESS] , за період з грудня 2009 року по вересень 2024 р. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.02.2025 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 19.02.2025 р. до суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому зазначає наступне. Просить суд застосувати строк позовної давності у період з грудня 2009 р. по березень 2017 р. З 06.02.2017 р. по 14.04.2021 р. [PERSON] не мав права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , та не міг фактично користуватись тепловою енергію у вказаний період, оскільки державним реєстратором було прийнято рішення від 06 лютого 2017 року №33732541 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 128 кв. м, житловою площею 54,6 кв.м за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», а тому представник відповідача просить суд відмовити у стягненні заборгованості за вказаний період. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що КП\~«Теплопостачання міста Одеси»\~є постачальником теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді із Державного реєстру речових прав на нерухове майно [PERSON] є власником нерухомого майна (квартири), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (іпотека). Для обліку наданих послуг з постачання теплової енергії на опалення та гарячої води за адресою за адресою: [ADDRESS] , відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. У постанові КЦС ВС від 23.11.2022 у справі № 761/43664/18 вказано, що частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не\~звільняється від\~оплати житлово-комунальних\~послуг,\~отриманих ним\~до укладення\~відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі). Індивідуальний договір вважається укладений зі споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Текст такого договору було розміщено 04.10.2021 року на офіційному сайті КП «Теплопостачання міста Одеси» www.teplo.od.ua. Таким чином, типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів. Відповідно до п. 1 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, цей договір є публічним договором\~приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі - послуга) індивідуальному споживачу (далі - споживач). Цей договір укладається сторонами з урахуванням ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України. Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: - плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; - плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналіз зазначених\~норм законодавства\~дає підстави\~для висновку\~про те,\~що споживачі\~зобов`язані\~оплатити житлово-комунальні\~послуги,\~якщо вони\~фактично користувалися\~ними,\~а тому\~факт відсутності\~договору про\~надання житлово-комунальних\~послуг сам\~по собі\~не може\~бути підставою\~для звільнення\~споживача від\~оплати послуг\~у повному\~обсязі. Адже, позивач не може самостійно припинити надавати послуги відповідачу з теплопостачання з тієї причини, що відключення квартири відповідача від системи теплопостачання неможливе без проникнення в саму квартиру. Вказана позиція повністю співпадає з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів КГС від 21 квітня 2020 року у справі № 910/7968/19. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 68, 162 ЖК України та п.5 ст.45 «Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», затв. Постановою КМ України від 21.08.2019 р. №830, споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, та вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Згідно п. 13 Правил Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідач належним чином не виконує свої обов`язки шляхом оплати за постачання теплової енергії, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість Відповідно до Реєстру нарахувань та сплат розмір заборгованості відповідача за період з грудня 2009 року по вересень 2024 р. включно становить 104424,97 грн. Щодо застосування строку позовної давності. Згідно зі\~статтею 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2\~ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення\~статті 267 ЦК України\~і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Законом № 540-ІХ\~внесено зміни до пункту\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України та передбачено, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину, встановленого\~постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(далі Постанова № 211). Закон № 540-ІХ\~передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями\~257,\~258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування\~статті 267 ЦК України\~(наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25 серпня 2021 року у справі №914/1560/20. Відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651\~на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Проте,\~указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1\~ст.106 Конституції України,\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час. Згідно п.19\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного\~Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим\~Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, позовна давність повинна відраховуватися з року, що передують 12.03.2020 року, а тому, враховуючи те, що до позовів про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги застосовується загальна позовна давність терміном у три роки, позовна давність у даному конкретному випадку повинна відраховуватися з 13.03.2017 року. Однак з Реєстру нарахувань та сплат вбачається, що відповідач здійснював оплати за надані послуги, зокрема: в березні 2017 р., в жовтні 2017 р., з січня по квітень 2021 р., в грудні 2021 р., в грудні 2022 р., що свідчить про визнання відповідачем свого боргу. Таким чином, строк перебігу позовної давності перервався та відповідно розпочинався заново, а тому правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Щодо доводів представника відповідача про відмову у стягненні заборгованості за період 02.02.2017 р. по 16.04.2021 р., суд зазначає наступне. 02 лютого 2017 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» - Кравець Олександр Володимирович (надалі- Відповідач), на підставі повідомлення, серії та номер:732123 виданого 15.04.2014 року ТОВ «Кей-Колект» та іпотечного договору, серії та номер 4489 від 30.10.2006 року зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 128 кв.м, житловою площею 54,6 кв.м, за ТОВ «Кей-Колект», код ЄДРПОУ 37825968, вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 06.02.2017 р. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 р. у справі №522/10160/17 позов [PERSON] до державного реєстратора Одеської філії державного підприємства „Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень Кравця Олександра Володимировича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю „КЕЙ-КОЛЕКТ, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав нерухоме майно Одеської філії державного підприємства „Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень Кравець Олександра Володимировича від 06 лютого 2017 року № 33732541 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 128 кв.м., житловою площею 54,6 кв.м. за Товариством з обмеженою відповідальністю „Кей-Колект, яке набрало законної сили 24.04.2018 р. Суд частково погоджується із доводами сторони відповідача, та вважає, що підстави щодо стягнення заборгованості з [PERSON] за поставлену теплову енергію відсутні за період з 02.02.2017\~р.\~по 24.04.2018\~р., оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2018 р. у справі №522/10160/17, яким скасовано рішення державного реєстратора прав нерухоме майно Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець Олександра Володимировича від 06 лютого 2017 року, набрало законної сили 24.04.2018 р. Саме у вказаний період з 02.02.2017 р. по 24.04.2018 р. нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , вибула із володіння [PERSON] , а тому обов`язок щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги відсутній. Таким чином, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково, а саме суд відмовляє у стягненні заборгованості за період: 02.02.2017 р. по 24.04.2018\~р., у сумі 17?967,22 грн. (розрахунок виглядає наступним чином: 2435,07 грн. (27 календарні дні лютого 2017 р.) + 1877,17 грн. + 735,97 грн. + 2553,99 грн. + 2991,98 грн. + 3174,90 грн. + 3788,23 грн., + 409,91 (24 календарні дні квітня 2018 р.) Враховуючи викладене, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково та стягненню з відповідача підлягає заборгованість у розмірі 86457,75 грн. Щодо судового збору суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 3 028,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернені до суду з даними позовами, позивач оплатив судовий збір у розмірі 3 028 грн. Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 82,79%, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2506,88 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial