Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із вказаним позовом, вимоги якого мотивує наступним. 14 жовтня 2022 року о 17:30 на автодорозі Н-15 Запоріжжя-Донецьк водій [PERSON] (Відповідач) керуючи транспортним засобом «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , перебував у стані алкогольного сп`яніння. В салоні вказаного автомобіля знаходились пасажири: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час руху вказаною дорогою, в районі перехрестя доріг на с.Трудове та с.Новоукраїнка, Відповідач у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само і координації дії, викликаних вживанням алкоголю, не вжив заходів для зменшенням швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «ЗИЛ», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду і здійснював поворот на зазначеному перехресті. Після чого обидва автомобілі виїхали за межі проїзної частини, автомобіль «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на металеве дорожнє огородження, а автомобіль «ЗИЛ», д.н.з. [NUMBER] , з`їхав у кювет. Внаслідок даної ДТП [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Від отриманих ушкоджень [PERSON] , померла. За фактом даної ДТП 15.10.2022 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження № 12022082300000063. В межах такого провадження було складено обвинувальний акт за ч.3 ст.286-1 КК України щодо Відповідача і скеровано його до суду. На сьогодні судовий розгляд такої справи (судова справа № 322/191/23) триває. Згідно з відомостями Централізованої бази даних МТСБУ вбачається, що винуватець ДТП (Відповідач) керував автомобілем засобом «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та страхового сертифікату «Зелена картка». Тобто цивільно-правова відповідальність Відповідача на момент настання ДТП застрахована не була. Представник позивача зазначає, що відсутність рішення суду, яким визнано Відповідача винним за вчинення правопорушення, що призвело до заподіяння шкоди потерпілій особі, не є перешкодою у задоволенні даного позову. Факт керування саме Відповідачем транспортним засобом «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , на момент ДТП, встановлений працівниками поліції і підтверджується доданою копією обвинувального акта. Тому, 03.12.2022 року особи, які мали право на отримання відшкодування діти загиблої через уповноваженого представника, з метою отримання такого відшкодування, на виконання вимог ст.35 Закону № 1961-IV, звернулися до МТСБУ з заявою, а також надали копії документів, що підтверджують право вимоги. Після звернення родичів потерпілої особи МТСБУ було відкрито регламентну справу № 88751. Від отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень [PERSON] померла, що є прямим наслідком ДТП. На момент ДТП на утриманні у загиблої [PERSON] перебували її малолітні діти [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). На момент смерті [PERSON] її батько був пенсіонером, однак по інвалідності, а не по віку. При цьому, мати загиблої - [PERSON] померла [INFO] . Мінімальне відшкодування, яке могло бути виплачене утриманцям померлого становило 241200 грн. (6700,00 грн. (мінімальна заробітна плата) * 36 = 241200 грн.). Оскільки право на отримання відшкодування мало 3 особи, зокрема малолітні діти померлої загальний розмір вказаного відшкодування був розділений порівну між такими особами. Однак, так як діти померлої були малолітнім і не мали власних банківських реквізитів, тому відшкодування на їх користь було здійснено на банківські реквізити їх дідуся [PERSON] , як законного представника таких. Адже він був визнаний опікуном таких дітей відповідно до рішення № 106 від 17.11.2022 року. Для здійснення поховання потерпілої особи батько загиблої [PERSON] був змушений понести додаткові витрати у розмірі 25411 грн. Крім того, [INFO] на могилі померлої [PERSON] було встановлено надгробний пам`ятник. Загальний розмір витрат [PERSON] (батька померлого), які були пов`язані із виготовленням, встановленням, погрузкою, доставкою пам`ятника та іншими необхідними роботами, що входять до процесу спорудження надгробного пам`ятника (з моменту його замовлення до повноцінного встановлення на могилі) становив 41000,00 грн. Зазначена шкода, у визначеному розмірі, родичам потерпілої особи особисто винуватцем ДТП відшкодована не була. При цьому договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та Відповідачем не виникало. В зв`язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону, МТСБУ здійснило виплату відшкодування родичам померлої потерпілої особи в загальному розмірі 307611,00 грн. Такі виплати були проведені наступним чином: - у розмірі 241200,00 грн. (за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, а саме: відшкодування витрат утриманцям померлого), на підставі наказу № 3.1/4100 від 03.03.2023 року; - у розмірі 25411,00 грн. (за шкоду заподіяну життю на здоров`ю потерпілого, а саме: відшкодування витрат на поховання), на підставі наказу МТСБУ № 3.1/4827 від 13.03.2023 року; - у розмірі 41000,00 грн. (за шкоду заподіяну життю на здоров`ю потерпілого, а саме: відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника), на підставі наказу № 3.1/13078 від 24.07.2023 року. Відповідно до абз.2 п.22.1 ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього даним законодавчим положенням обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини водія транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У зв`язку з цим, представник позивача просить суд прийняти рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України кошти в розмірі понесених витрат: 307611,00 грн регламентна виплата на користь родичів загиблої потерпілої особи; 3691,33 грн судовий збір. Ухвалою суду від 28.07.2025 прийнято справу до провадження, провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.09.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовну заяву підтримує в повному обсязі (а.с.40-41). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи у визначеному чинним законодавством порядку, в тому числі шляхом розміщення оголошення про час та місце розгляду справи на офіційному сайті судової влади. Відповідач відзиву на позов у встановлені судом строки не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд ухвалює рішення у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 14 жовтня 2022 року о 17:30 на автодорозі Н-15 Запоріжжя-Донецьк водій [PERSON] (Відповідач) керуючи транспортним засобом «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , перебував у стані алкогольного сп`яніння. В салоні вказаного автомобіля знаходились пасажири: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час руху вказаною дорогою, в районі перехрестя доріг на с.Трудове та с.Новоукраїнка, Відповідач у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само і координації дії, викликаних вживанням алкоголю, не вжив заходів для зменшенням швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «ЗИЛ», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду і здійснював поворот на зазначеному перехресті. Після чого обидва автомобілі виїхали за межі проїзної частини, автомобіль «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на металеве дорожнє огородження, а автомобіль «ЗИЛ», д.н.з. [NUMBER] , з`їхав у кювет. Внаслідок даної ДТП [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Від отриманих ушкоджень [PERSON] , померла. За фактом даної ДТП 15.10.2022 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження № 12022082300000063. В межах такого провадження було складено обвинувальний акт за ч.3 ст.286-1 КК України щодо Відповідача і скеровано його до суду (а.с. 8-10). Як зазначає представник позивача, на сьогодні судовий розгляд такої справи (судова справа № 322/191/23) триває. Згідно з відомостями Централізованої бази даних МТСБУ вбачається, що винуватець ДТП (Відповідач) керував автомобілем з д.н.з. [NUMBER] без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та страхового сертифікату «Зелена картка» (а.с.11). Відповідно до п.21.1 ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, з або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Обов`язок обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладений на водіїв також положеннями п.п. «ґ» п.2.1 Правил дорожнього руху України і ст.16 Закону України «Про дорожній рух». Судом встановлено, що, всупереч зазначеним вимогам закону цивільно-правова відповідальність Відповідача на момент настання ДТП застрахована не була. Відповідно до п.п. «а» п.41.1. ст.41 Закону № 1961-IV МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, водій якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеної у постанові від 05.10.2022 року у справі № 208/4598/21 (провадження № 61-6997св-22): «Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 280/1222/17 (провадження № 61-42888св18). З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеної у постанові від 21.04.2021 року у справі № 450/4163/18: «Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій. При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України). З урахуванням викладеного, колегія суддів вирішила, що розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не врахували, що відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини)». Факт керування саме Відповідачем транспортним засобом «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , на момент ДТП, встановлений працівниками поліції і підтверджується копією обвинувального акта (а.с.8-10). З врахуванням вищевказаних правових позицій суд приходить до висновку, що відсутність рішення суду, яким визнано Відповідача винним за вчинення правопорушення, що призвело до заподіяння шкоди потерпілій особі, не є перешкодою у задоволенні даного позову. 03.12.2022 року особи, які мали право на отримання відшкодування діти загиблої через уповноваженого представника, з метою отримання такого відшкодування, на виконання вимог ст.35 Закону № 1961-IV, звернулися до МТСБУ з заявою, а також надали копії документів, що підтверджують право вимоги (а.с.12). Після звернення родичів потерпілої особи МТСБУ було відкрито регламентну справу № 88751 (а.с.25). Від отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень [PERSON] померла, що є прямим наслідком ДТП (копії свідоцтва про смерть, лікарського свідоцтва про смерть а.с. 12-14). На момент ДТП на утриманні у загиблої [PERSON] перебували її малолітні діти [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) (копії довідки про склад сім`ї та свідоцтв про народження а.с.14-16). Відповідно до абз.2 ч.1 ст.1200 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років) (п.1); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно (п.2). Факт материнства померлої [PERSON] щодо [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджується доданими копіями свідоцтв про народження останніх (а.с.15-16). На момент смерті [PERSON] її батько був пенсіонером, однак по інвалідності, а не по віку. Що підтверджується доданими копіями свідоцтва про народження померлої, паспорту батька та довідки МСЕК (а.с.16-18). Мати загиблої [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується доданою копією свідоцтва про смерть (а.с.16, 19). Вимоги п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV встановлюють, що загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день ДТП. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата становила 6700,00 грн. Таким чином, мінімальне відшкодування, яке могло бути виплачене утриманцям померлого становило 241200 грн. (6700,00 грн. (мінімальна заробітна плата) * 36 = 241200 грн.). Оскільки право на отримання такого відшкодування мало 3 особи (малолітні діти померлої), то загальний розмір вказаного відшкодування був розділений порівну між такими особами. Однак, так як діти померлої були малолітнім і не мали власних банківських реквізитів, тому відшкодування на їх користь було здійснено на банківські реквізити їх дідуся [PERSON] , як законного представника таких. Адже він був визнаний опікуном таких дітей відповідно до рішення № 106 від 17.11.2022 року (а.с.19-20, 26). Для здійснення поховання потерпілої особи батько загиблої [PERSON] був змушений понести додаткові витрати у розмірі 25411 грн. (що підтверджується копіями акту виконаних робіт від 19.10.2022 року, квитанції та документів щодо ФОП, який надавав такі послуги а.с.20-23). Крім того, [INFO] на могилі померлої [PERSON] було встановлено надгробний пам`ятник. Загальний розмір витрат [PERSON] (батька померлого), які були пов`язані із виготовленням, встановленням, погрузкою, доставкою пам`ятника та іншими необхідними роботами, що входять до процесу спорудження надгробного пам`ятника (з моменту його замовлення до повноцінного встановлення на могилі) становив 41000,00 грн. (що підтверджується копіями договору № 117 від 15.07.2023 року та квитанції а.с.23-24). Судом встановлено, що шкода у вищевказаному розмірі родичам потерпілої особи особисто винуватцем ДТП відшкодована не була. Договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та Відповідачем не виникало. Приписами ст.11 України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон № 1961-IV, який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. В зв`язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону, МТСБУ здійснило виплату відшкодування родичам померлої потерпілої особи в загальному розмірі 307611,00 грн. Такі виплати були проведені наступним чином: - у розмірі 241 200,00 грн. (за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, а саме: відшкодування витрат утриманцям померлого), на підставі наказу № 3.1/4100 від 03.03.2023 року (що підтверджується доданими копіями даного наказу, довідки № 1 від 03.03.2023 року та платіжної інструкції № 823847 а.с.25-26); - у розмірі 25411,00 грн. (за шкоду заподіяну життю на здоров`ю потерпілого, а саме: відшкодування витрат на поховання), на підставі наказу МТСБУ № 3.1/4827 від 13.03.2023 року (що підтверджується доданими копіями даного наказу, довідки № 2 від 13.03.2023 року та платіжної інструкції № 824175 а.с.26-27); - у розмірі 41000,00 грн. (за шкоду заподіяну життю на здоров`ю потерпілого, а саме: відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника), на підставі наказу № 3.1/13078 від 24.07.2023 року (що підтверджується доданими копіями даного наказу, довідки № 3 від 24.07.2023 року та платіжної інструкції № 973720 а.с.28-29). Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, засобом інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним , механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України обов`язок по відшкодуванню майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завдана майну фізичної або юридичної особи, покладається в повному обсязі на особу, яка її завдала. Відповідно до абз.2 п.22.1 ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього даним законодавчим положенням обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини водія транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ч.1 ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Ч.2 ст.22 ЦК України, встановлює, що до збитків належать в тому числі і втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Приписами ст.1191 ЦК України та п.п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону № 1961-IV передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Тому, відповідно до ст.1191 ЦК України та п.п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону № 1961-IV, після проведення виплати потерпілій особі у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до Відповідача. Тобто, Позивач набув право вимоги, яке особи, які мали право на отримання відшкодування ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) мали до Відповідача, як особи відповідальної за завдані збитки. 01.01.2025 року введено в дію Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX (далі Закон № 3720-IX). Відповідно до п.2 розділу VІ Закону № 3720-IX: визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами). Відповідно до абз.6 п.6 розділу VІ Закону № 3720-IX: «Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами). Відповідно до ст.5 ЦК України: Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Так як ДТП сталася до введення в дію Закону № 3720-IX, а право на звернення з регресним позовом виникло в МТСБУ відразу після понесення витрат, зокрема на встановлення розміру заподіяної шкоди та здійснення регламентної виплати (тобто, до втрати чинності Закону 1961-IV), то спірні правовідносини регулюються положеннями Закону 1961-IV. Зважаючи на викладене, суд погоджується із тим, що позивач дійсно має право на регрес у розмірі 307611,00 грн - з відповідача. І це право дійсно порушується відповідачем, оскільки він не оплатив цієї суми позивачу. А тому вказане право позивача, підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача вказаної суми на користь позивача. У зв`язку з цим, суд прийшов до висновку про задоволення позову. У ст.\~265\~ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вирішує питання розподілу судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України. Вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору в розмірі 3691,33 грн суд вважає законними, обґрунтованими та підтверджені належними доказами (а.с.6-7), а тому такі вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved