Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

У квітні 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» про стягнення невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що наказом по ДП «ДП «Укрндпріпромтехнології»» №27-ос від 29.10.2021 року [PERSON] прийнято на посаду головного інженера проекту в службу управління та розробки проектів. Починаючи з грудня 2021 року роботодавцем припинено здійснення виплати заробітної плати [PERSON] 24.02.2022 року на території України почалась повномасштабна війна у зв`язку з військовою агресією російської федерації. Указом Президента України було запровадження воєнний стан. Саме на такі «форс-мажорні» обставини відповідач і посилався, коли пояснював причини затримки у виплаті заробітної плати позивачці та обіцяв виплатити належну заробітну плату. Отже, позивач ще тоді правомірно розраховував на те, що заробітну плату він отримає і що його право не порушене, тим більше враховуючи той факт, що ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» є державним підприємством та до 14 жовтня 2022 року належало до сфери управління Міністерства енергетики України. На підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України «Деякі питання управління об`єктами державної власності» від 14 жовтня 2022 року № 910 - ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» передано, як єдиний майновий комплекс державного підприємства із сфери управління уповноваженого органу до сфери управління Фонду державного майна. Відтак, наприкінці 2022 року підприємство було передано у Фонд державного майна, саме ж підприємство фактично перестало існувати, оскільки, як було виявлено, директора ДП немає, бухгалтерії немає, будь-яку господарську діяльність підприємство перестало вести. Представник позивача\~звертає увагу\~на те,\~що фактично\~трудові відносини\~між позивачем\~та відповідачем\~тоді припинились,\~однак самої\~процедури звільнення\~не відбулось,\~хоча позивач\~неодноразово прохав\~про звільнення\~з роботи\~відповідача.\~У зв`язку\~з тим,\~що ні\~директора,\~ні бухгалтерії\~вже тоді\~не було,\~то й\~процедуру звільнення\~здійснити виявилось\~неможливо. Звідси випливає, що з грудня 2021 року по дату звернення до суду із цим позовом існує заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] . З початку 2023 року позивачем вживались заходи та спроби врегулювати питання невиплаченої заробітної плати з відповідачем у досудовому порядку шляхом переговорів, різного роду звернень. Однак, вони всі залишились без результату. З метою правильного встановлення існуючої заборгованості, представником позивача - адвокатом Шевчуком Ю.А. подано адвокатський запит до ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» з проханням повідомити про наявну заборгованість по заробітній платі [PERSON] та зазначити причини такої заборгованості, а також з проханням надати довідку про суму заборгованості з виплати заробітної плати [PERSON] . Однак, відповіді ні на електронну адресу, ні на поштову отримано так і не було (адвокатський запит, який був направлений рекомендованим поштовим відправленням - повернуто відправнику). Виходячи з наведених обставин, під час перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, за період з грудня 2021 року по сьогоднішній день, з боку останнього виникла заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] . Однак, враховуючи те, що фактично відомостей про нараховану заробітну плату від відповідача за 2023-2025 роки сторона Позивача не отримала, позивач через свого представника змушена була звертатись до суду із позовом про стягнення заробітної плати лише в період із 2021 по 2022 роки, оскільки відомості про нараховані суми заробітної плати відображені у довідках ОК-5, ОК-7 наявні лише до кінця 2022 року. 10.02.2025 року рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області у справі №176/1632/24 позовні вимоги [PERSON] до ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» про стягнення заробітної плати - задоволено. Стягнуто із ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 296628,45 грн. 13.03.2025 року вказане рішення суду набрало законної сили. З метою визначення розміру ненарахованої заробітної за період з 2023 по сьогоднішній день плати адвокат Шевчук Ю.А. здійснив численні телефонні дзвінки до відповідача задля отримання інформації щодо діяльності підприємства, однак вони не принесли жодного результату. Після цього, позивач надав представнику фотокопію колективного договору ДП та Наказ із визначенням посадових окладів працівників ДП. Більше того, 04.03.2025 року адвокатом здійснена ще одна спроба отримати інформацію про наявну заборгованість по заробітній платі працівника [PERSON] , яка працює на посаді начальника в планово-виробничому відділі ДП «Укрндпріпромтехнології» вже у період із січня 2023 по сьогоднішній день та довідку про суму заборгованості по заробітній платі через адвокатський запит. Проте, станом на день звернення до суду із цією позовною заявою, відповіді на адвокатський запит отримано не було. Не бажаючи затягувати час на звернення до суду, позивач вирішив через свого представника звернутись до суду із позовною заявою. Вказані вище обставини, на думку представника позивача, свідчать про об`єктивність та поважність причин пропуску строку на звернення до суду із цим позовом, які, окрім цього, тісно пов`язані із причинами пропуску строку звернення до суду із первинним позовом та перебувають в причинно-наслідковому зв`язку одні з одними. Таким чином, враховуючи такі обставини, під час перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, за період з січня 2023 року по сьогоднішній день, з боку останнього виникла заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] . У даному випадку повна зупинка підприємства доведена, що також підтверджується рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10.02.2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Більше того, згідно із положеннями п.4.5. колективного договору оплату робочого часу під час простою не з вини працівника проводиться із розрахунку 2/3 тарифної ставки місячного окладу. Наказом №01-11/77-К від 30.11.2021 року встановлено, що розмір окладу/тарифної ставки [PERSON] становить 30690,00 грн. Відтак, 2/3 від суми тарифної ставки позивачки становить 20460,00 грн. Період, за який Позивачка просить стягнути заборгованість по заробітній платі за час простою - з січня 2023 по сьогоднішній день. Отже, заборгованість відповідача сторона позивача розраховує наступним чином: 20460,00 х 26 місяців = 531960,00 грн. Станом на день подання цієї заяви до суду, позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі (за час простою). Враховуючи вищевикладене, представник позивача вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2025 року по справі було відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 липня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Фонд державного майна України. Від третьої особи - Фонду державного майна України, на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких Фонд державного майна зазначає наступне. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 № 910-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності» актом приймання-передачі від 12.01.2023 зі сфери управління Міністерства енергетики України до сфери управління Фонду державного майна України (далі - Фонд) передано функції з управління єдиним майновим комплексом державного підприємства «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» (далі - Підприємство). Відповідно до частини 3 статті 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21.08.2023 у справі № 176/765/23 визнано увільненим [PERSON] , головного інженера проекту бюро з підготовки виробництва, від тимчасового виконання обов`язків директора Підприємства з 12.02.2023. Підприємство залишилось без особи, яка могла б виконувати повноваження керівника Підприємства. Представник третьої особи зазначає, що відповідно до наказу Фонду від 17.02.2020 № 286 (зі змінами), у Фонді функціонує робоча група з розгляду питань, пов`язаних із здійсненням функцій з управління державними підприємствами, установами, організаціями та господарськими товариствами. Робочою групою від 05.04.2024 було обрано кандидата на посаду в.о. директора - [PERSON] , який в усному порядку відмовився від виконання обов`язків керівника Підприємства. Таким чином, на сьогодні триває процедура пошуку кандидатури на посаду директора підприємства. Представник третьої особи зауважує, що посада начальника в планово-виробничого відділу підприємства не належить до переліку посад, зазначених у штатному розписі Фонду державного майна України. ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» є окремою юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України. Більше того, заробітну плату позивач отримувала від ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології». Отже, представник третьої особи стверджує, що апарат Фонду державного майна України не може нести фінансової відповідальності за іншу юридичну особу. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно зі\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно\~зі ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами\~ст.43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, відповідно ст.\~81\~ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено із трудової книжки позивачки [PERSON] , що він дійсно з 29 жовтня 2021 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» та займав посаду головного інженера проекту в службі управління та розробки проектів (а.с.22-24). Наказом № 01-11/77-К від 30 листопада 2021 року встановлено та затверджено з 01 грудня 2021 року посадові оклади, тарифні ставки, надбавки та доплати, згідно з додатком до цього наказу. Посадовий оклад [PERSON] встановлено у розмірі 30690 грн (а.с.28). Згідно із довідками форми ОК-5 та ОК-7, з січня 2023 року по грудень 2024 року відповідач не нараховував та не виплачував заробітну плату позивачеві (а.с.16-18,19-20). Представником позивача було направлено ДП «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» адвокатський запит від 04 березня 2025 року та 17 травня 2024 року з проханнями надати інформацію про наявну заборгованість по заробітній платі працівника [PERSON] , однак відповідь йому надана не була (а.с.21,29). Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ч.1 ст.123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2024 року та 04.03.2025 року представник позивача звертався до відповідача з адвокатським запитом про існуючу заборгованість по заробітній платі [PERSON] , однак відповідь йому надана не була (а.с.21,29). Із позовною заявою про стягнення заробітної плати [PERSON] звернувся 03.04.2025 року. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Частиною 1 ст.94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 ЗУ «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Пунктом 4.5. Колективного договору Державного підприємства «Український науково-дослідний та проектно-розвідувальний інститут промислової технології» визначено, що оплата робочого часу під час простою не з вини працівника проводиться із розрахунку 2/3 тарифної ставки місячного окладу (а.с.17-18). Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, але з урахуванням строку звернення до суду за вирішенням трудового спору позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Cтроки звернення до суду за вирішенням трудового спору застосовуються незалежно від заяви сторін, а тому в кожному випадку суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Так, встановлений статтею 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21. Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП Українипід час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути заробітну плату за період з січня 2023 по день звернення до суду 02 квітня 2025, та посилаючись на продовження карантину в Україні та звернення з листами до відповідача щодо розміру невиплаченої заробітної плати вважає строк звернення до суду не порушеним. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався). Отже, суд частково погоджується з доводами позивача, а саме в частині періоду дії карантину на території України до 30 червня 2023 року, тому позовні вимоги за період з січня 2023 по 30 червня 2023 року не пропущені. Однак зі змісту позовної заяви встановлено, що позивачу відомо про припинення здійснення виплати заробітної плати з грудня 2021 року, у зв`язку з чим він вже звертався до Жовтоводського міського суду з позовом про стягнення заробітної плати, в якому було ухвалено рішення на його користь (справа №176/765/23). Доводи позивача, що йому стало відомо про порушення його прав відповідачем з дня направлення відповідних звернень 17.05.2024 та 04.03.2025 на адресу відповідача не відповідає фактичним обставинам справи, тому строк звернення до суду починаючи з 01.07.2023 (день закінчення каратнину на території України) по 12.12.2024 є порушеним і у стягненні заробітної плати у цей період слід відмовити через пропуск строку звернення до суду, встановленого ст.233 КЗпП України. При цьому суд наголошує, що працівник, який продовжує працювати на підприємстві фактично дізнається про свої порушені права щодо невиплати заробітної плати на наступний день після настання строку виплати заробітної плати, якщо вона не була виплачена, а позовна давність застосовується до кожного місяця невиплаченої заробітної плати окремо, як до регулярного платежу, однак в межах трьох місяців, тобто строку звернення до суду встановленого ст.233 КЗпП України. Станом на день розгляду справи позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за 9 місяців, а саме 6 місяців у період дії на території України карантину з січня 2023 по червень 2023 включно, та три місяці, що передували зверненню до суду, а саме з 02 січня 2025 по 02 квітня 2025 року. Період з 01.07.2023 по 02.01.2025 пропущений позивачем з без поважних причин, тому позовні вимоги за цей період задоволенню не підлягають. Згідно з наказом №01-11/77-К від 30.11.2021 року встановлено, що розмір окладу/тарифної ставки [PERSON] становить 30690,00 грн. Відтак, 2/3 від суми тарифної ставки у період простою становить 20460,00 грн. Отже, заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем [PERSON] складає 184140, 00 грн, а саме 20460,00 грн помножено на 9 місяців. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в сумі 184140, 00 грн, а в іншій частині позову слід відмовити через пропуск строку звернення до суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду з вказаним позовом був звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір», станом на день звернення позивачем до суду (станом на 03 квітня 2025 року), за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15140,00 грн) З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана в електронній формі. Відповідно до ч.3 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Таким чином за подання цього позову до суду позивач повинен був сплатити судовий збір (з урахуванням понижуючого коефіцієнту) в розмірі \~4255,68 грн (531960 х 1% х 0,8), але відповідно до п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору позивач звільнений. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, на підставі частини 1статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1473,12 грн.

Outcome: partial