Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Представник позивача, адвокат Страх В.О., звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач перебувала з відповідачем у шлюбних відносинах з 2002 року. За час шлюбу, на ім`я відповідача, на підставі договору купівлі-продажу, сторони придбали у власність житловий будинок з господарчими побудовами за адресою: [ADDRESS] . Нормами Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки ніяких договорів щодо вказаного майна між сторонами укладено не було, майно належить у рівних частках кожному, тобто по 1/2 частці. Наразі відповідач вказує позивачу, що він не має права на вказане майно, у добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна відмовляється. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просить поділити між ними спірне майно, визнавши за кожним право власності на 1/2 частку житлового будинку. Зважаючи на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлявся належним чином, проте відзив на позовну заяву до суду не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.08.2002 сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 24.08.2002. За час шлюбу, а саме, 05.03.2016 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В., подружжям було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, а саме: житловий будинок «А-1», загальною площею 47,5 кв.м, житловою- 34,2 кв.м, літню кухню «Б», погріб «В», гараж «Г», сарай «Д», вбиральня «Е», сарай «Ж», огорожі № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,064 га, кадастровий номер 1211000000:08:553:0016. У якості покупця у договорі зазначено відповідача [PERSON] . При цьому, у п. 3.6 Договору зазначено, що покупець свідчить, що на момент укладання та підписання Договору перебуває в зареєстрованому шлюбі і, що грошові кошти, які витрачаються на придбання предмету договору є спільною сумісною власністю подружжя. Правочин вчиняється за згодою дружини покупця [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою. Поряд з цим, [PERSON] 05.03.2016 надала письмову заяву, в якій зазначила таке: «Я, [PERSON] , даю згоду моєму чоловіку, [PERSON] , на укладання та підписання ним договору про купівлю житлового будинку з; господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за грошові кошти, які набуті нами під час зареєстрованого шлюбу і є нашою спільною сумісною власністю подружжя. При цьому я стверджую, що договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна укладається моїм чоловіком, [PERSON] , в інтересах нашої сім`ї на умовах (у тому числі і щодо суми договору), які мені відомі та нами попередньо обговорені, і вважаємо вигідними для нас. Укладання цього договору відповідає нашому спільному волевиявленню». Зазначені обставини підтверджуються копіями відповідних договору купівлі-продажу та заяви. 28.07.2021 на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення суду. Рішення набрало законної сили 28.08.2021. Аналізуючи норми права на які посилався представник позивача у позові та, які слід застосувати у даному випадку, мотиви їх застосування, суд приходить до таких висновків. Згідно з постановою Пленуму ВС України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. (ч. 1 ст. 72 СК України) Згідно зі статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини, в контексті наведених норм законодавства, яке регулює вказані правовідносини, а також враховуючи відсутність будь-яких домовленостей між подружжям, щодо розміру часток спірного нерухомого майна, суд вважає вимоги позивача в повній мірі доведеними належними та допустимими доказами, оскільки, спірне нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] ) придбано подружжям під час перебування у шлюбі, за грошові кошти, які були набуті подружжям під час зареєстрованого шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю і кожна зі сторін має рівні права на це майно, тому позов підлягає задоволенню. Разом з цим, вимоги позивача про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя з визначенням часток кожного з них у цьому майні не потребують судового захисту та не можуть бути задоволені судом, оскільки належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, а також розмір часток кожного з подружжя у такому майні випливають з сутності поняття «спільної сумісної власності подружжя», а саме, до такого майна належить усе майно набуте подружжям за час перебування у шлюбі та вважається, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а тому в цій частині позову слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 968,96 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial