Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

15.05.2025 року до суду від позивачки [PERSON] надійшла вказана позовна заява, в якій вона просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05.09.2012 року у твердій грошовій сумі 500 грн. та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказувала, що 04.10.2008 року між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Однак, спільне життя сторін не склалося, у зв`язку з чим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05.09.2012 року шлюб між ними розірвано. Крім того, цим же рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. З часу винесення рішення відповідач сплачує аліменти у визначеному судом розмірі та ніякої іншої матеріальної підтримки не надає. Разом з цим, через інфляційні процеси в України значно підвищилась вартість життя, у зв`язку з чим визначений судом розмір аліментів не може забезпечити належний рівень матеріального забезпечення дитини. Крім того, спільний син сторін є дитиною-інвалідом з діагнозом дитячий аутизм з якісними розладами, порушення рецентивної мови, когнітивна недостатність до рівня легкої розумової відсталості, стереотипні форми поведінки. За станом здоров`я дитина потребує постійного лікування та стороннього догляду. В той же час, відповідач є фізично здоровим, працездатним, на утриманні інших дітей не має, а тому має змогу надавати допомогу на утримання дитини у значно більшому розмірі ніж 500 грн. на місяць. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.06.2025 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка у судове засідання не з`явилася, при цьому надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій теж просив розглянути справу за його відсутності, крім того, спрямував до суду письмові пояснення, в яких з вимогами позивачки не погодився, проти них заперечував, посилаючись на те, що сплачує аліменти на сина позивачці не по 500 грн., а в повному обсязі, більше 100 % від прожиткового мінімуму. Так, з 2022 року по 2023 рік платив їй близько по 5\~500 грн. на місяць. Позивачка, на думку відповідача, вводить всіх в оману щодо нібито несплати ним аліментів, крім того, не дає можливості відповідачу бачити сина, приймати участь у його вихованні, він позбавлений можливості контролювати куди витрачаються кошти, які він їй платить. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутністю учасників провадження, суд враховує їх належне повідомлення про день, час та місце розгляду справи, наявність заяв сторін по справі, а також те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, додані до позову письмові докази, суд приходить до наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що з 04.10.2008 року [PERSON] та [PERSON] , перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05.09.2012 року у справі за №2-1225/12, яке набрало законної сили 17.09.2012 року. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, вказаним судовим рішенням встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] є спільна дитина [PERSON] , [INFO] , та на його утримання стягнуто з [PERSON] аліменти у розмірі 500 грн., але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви (21.06.2012 року) та до досягнення дитиною повноліття. Факт наявності у [PERSON] та [PERSON] спільного сина [PERSON] , [INFO] , підтверджується, також копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.05.2009 року. Як вбачається з посвідчення серії [NUMBER] та висновку за №273 від 29.09.2015 року спільна дитина сторін [PERSON] , 2009 року народження, має статус дитини з інвалідністю, діагноз - дитячий аутизм з якісними розладами, порушення рецентивної мови, когнітивна недостатність до рівня легкої розумової відсталості, стереотипні форми поведінки. Зі змісту довідки керуючого справами виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 08.09.2025 року за №712 та акту обстеження матеріально-побутових умов від 05.09.2025 року , складеному секретарем Вишгородської міської ради слідує, що [PERSON] разом з сином [PERSON] , 2009 року народження, фактично проживають в [ADDRESS] . Син [PERSON] знаходиться на утриманні матері. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на учня 9 класу НРЦ «Надія» Вишгородської міської ради [PERSON] , [INFO] хлопчик навчається за програмою спеціальних навчальних закладів для дітей з інтелектуальними порушеннями, програмний матеріал засвоює на достатньому рівні. [PERSON] виховується у неповній сім`ї, мати приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина, батько контакту зі школою не підтримує, з вчителями не спілкується, не цікавиться шкільним життям і навчанням дитини. Відповідач, заперечуючи проти позову, до пояснень надав наступні докази: Так, згідно довідки від 08.08.2024 року за №2027/д [PERSON] перебуває на військовій службі у в/ч [NUMBER] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 17.04.2014 року за №81 встановлено години зустрічей [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON] , 2009 року народження, двічі на тиждень у вихідний та будній день за попередньою домовленістю. Зі змісту ухвали судді Вишгородського районного суду від 02.08.2013 року слідує, що відповідач звертався до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкування з дитиною та встановлення порядку побачень. Зі змісту ухвали Вишгородського районного суду від 20.11.2014 року у справі за №363/1376/14-к вбачається, що кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 164 КК України було закрите та звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КК України у зв`язку з дійовим каяттям, в ухвалі зазначено, що станом на момент її винесення [PERSON] повністю сплатив заборгованість по аліментам. З довідки розрахунку заборгованості по аліментам за період з 01.01.2014 року по 28.02.2018 рік, що видана 04.04.2018 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу ДВС вбачається наявність у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 500 грн. 36\~117,60 грн. Відповідно до постанови старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС від 22.05.2020 року (виконавче провадження ВП за №38594911) звернено стягнення на доходи боржника [PERSON] на підставі виконавчого листа за №2-1225/12 від 19.09.2012 року про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , 2009 року народження, в розмірі 500 грн. але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до листа директора ТОВ «Транспортні мережі» та довідки про доходи з травня 2014 року по вересень 2015 року [PERSON] працював у вказаному товаристві техніком та з його заробітної плати відраховувалися аліменти. Згідно Наказу від 05.09.2022 року за №14, виданого ТОВ «Голубой Днепр» - [PERSON] увільнено з 01.09.2022 року, змінного капітану теплоходу, від роботи на час проходження ним військової служби. Платіжними інструкціями, за період з 21.10.2022 року по 09.07.2025 року підтверджується, що відповідач по справі перерахував позивачці кошти, зазначені, як аліменти, на загальну суму 191\~500 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Стаття 7 СК України зазначає, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Зі змісту ст. 141 СК України слідує, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Передбачена ст. 184 СК України, тверда грошова сума - це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою, визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Частина 2 цієї статті передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, за змістом ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а спосіб стягнення аліментів змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік», який був чинним на дату ухвалення рішення у справі про стягнення аліментів, що стягуються з відповідача на утримання дитини, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць був у розмірі з 1 січня - 1017 гривень, з 1 квітня - 1037 гривень, з 1 липня - 1044 гривні, з 1 жовтня - 1060 гривень, з 1 грудня - 1095 гривень та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 893 гривні, з 1 квітня - 911 гривень, з 1 липня - 917 гривень, з 1 жовтня - 930 гривень, з 1 грудня - 961 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 1112 гривень, з 1 квітня - 1134 гривні, з 1 липня - 1144 гривні, з 1 жовтня - 1161 гривня, з 1 грудня - 1197 гривень; працездатних осіб: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 822 гривні, з 1 квітня - 838 гривень, з 1 липня - 844 гривні, з 1 жовтня - 856 гривень, з 1 грудня - 884 гривні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» - прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. Отже, розмір аліментів, визначений рішення суду від 05.09.2012 року у розмірі 500 грн. щомісячно є недостатнім для утримання дитини та забезпечення їй належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Ті обставини, що з віком потреби дітей зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду, лікування та відпочинку, є загальновідомими та не потребують доказування. Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у справі за №565/2071/19 від 16.09.2020 року. Отже, постійні зміни співвідношення розміру аліментів у твердому розмірі з прожитковим мінімумом, інфляція грошових коштів, проблеми, що виникають із застосуванням щомісячної індексації цього розміру, дійсно свідчать про те, що визначення аліментів на дитину у частці від заробітку (доходу) батька буде сприяти захисту інтересів сина сторін по справі. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом за №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу за №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України за №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) - кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991 року і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 цієї Конвенції). Також, ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Так, ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни, раніше встановленого розміру аліментів, за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів, шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів, шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України - зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Правова позиція ВСУ у справі за №143цс 13 від 05.02.2014 року). Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце, як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, максимально враховуючи інтереси дитини, яка має інвалідність з дитинства та потребує особливого догляду,

Outcome: approved