Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Заявник звернувся із заявою в порядку окремого провадження, просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15.11.2021 року розірвано шлюб між ним та [PERSON] . Від спільного проживання мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між ними не склалося і вони проживають окремо з вересня 2020 року. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 24.02.2024 року було введено воєнний стан, а на території України були розпочаті бойові дії, колишня дружина разом зі своїм старшим сином покинула територію України і переїхала проживати до Польщі. З урахуванням небезпечної ситуації, що наразі і існує в Україні і через постійні обстріли заявник з молодшим сином вимушений проживати в різних регіонах України для його безпеки, здоров`я і спокою, а тому на даний час проживають у Чернівецькій області, с.Михалкове у його друзів. У подальшому рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29.08.2022 року визначено місце проживання їхньої спільної малолітньої дитини з ним, його батьком [PERSON] . Колишня дружина з вересня 2020 року фактично самоусунулась від виховання їхнього спільного сина, його вихованням і утриманням заявник займається самостійно. Відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, створює всі необхідні умови для спільного проживання та забезпечує усім необхідним, купує одяг, засоби гігієни, приділяє достатньо часу для розвитку дитини, сприяючи її інтелектуальному та духовному зростанню, слідкує за її навчанням, систематично спілкується з класним керівником та директором школи. Крім того турбується про його стан здоров`я, забезпечує проходження оглядів у лікаря, купує ліки, також піклується про здорове та повноцінне харчування. З огляду на те, що їхня спільна з заявницею дитина знаходиться на його одноособовому вихованні, примусити матір брати участь у вихованні дитини не може, оскільки такий спосіб захисту чинним законодавством не передбачений, а тому виникає необхідність у встановленні юридичного факту самостійного виховання неповнолітньої дитини. Встановлення факту має для заявника важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокого батька» і дасть можливість заявнику оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків та після закінчення воєнного стану виїхати з нею за кордон без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом з дитиною, користуватися гарантіями у сфері трудових відносин, реалізувати право одинокого батька на першочергове отримання житла. Чинним законодавством України не конкретизовано перелік пільг, право на отримання яких надається одинокому батьку, однак він користується тими ж правами, що і одинока матір. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій підтримав заяву з наведених в ній підстав, просив справу розглянути без його присутності, а також надіслав суду письмові докази. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про слухання справи у її відсутності через представника та проти задоволення заяви також не заперечує. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог заявника. Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12, ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15.11.2021 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 30.09.2017 року Печерським районним у м.Києві відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у м.Києві за актовим записом 3125. Відповідно до копії рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29.08.2022 року визначено місце проживання їхнього малолітнього сина [PERSON] з батьком [PERSON] . Під час шлюбу у заявників народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 19.08.2020 року Оболонським районним у місті Києві відділом ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (мКиїв). Крім того, заявником були надані суду письмові пояснення від свідків, а саме: [PERSON] підтверджує, що його приятель [PERSON] через постійні обстріли м.Києва, на його запрошення переїхав разом зі своїм сином проживати до нього в [ADDRESS] , вихованням і утриманням сина займається самостійно, матір хлопчика до них не приїжджає і не телефонує. Також свідок [PERSON] підтвердила факт, що приятель [PERSON] , [PERSON] дійсно з кінця травня 2025 року разом зі своїм сином проживають у [PERSON] в [ADDRESS] , вихованням і утриманням сина займається самостійно. У відповідності до статті 293 ЦПК України, суди розглядають справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 вже викладала висновок, що факти, які мають юридичне значення, встановлюються у позасудовому та судовому порядку. Рішення суб`єктів владних повноважень стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. Підсумовуючи наведене, суд наголошує, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересованою особою буде заявлений спір про право, то суд залишає таку заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Слід зауважити, що таке застереження стосується виключно цивільних спорів, розгляд яких визначається ЦПК України, і спрямоване на спрощення розгляду конкретної цивільної справи у розумні строки. У частині 1 статті 315 ЦПК України визначено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені судом. Разом з тим, згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У статті 7\~СК України закріплено, що суд при розгляді справ про регулювання сімейних відносин повинен забезпечити можливість здійснення прав дитини, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні та максимально можливо враховувати інтереси дитини. Відповідно до статті 8\~ЗУ «Про\~охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції прав людини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року закріплено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. У ч.1 ст.15\~ЗУ «Про\~охорону дитинства» закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст.153\~СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У частинах 1-3 ст.157\~СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 160\~СК України закріплює, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі ст.12\~ЗУ «Про\~охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини необхідно для соціального забезпечення життєдіяльності заявника та його дитини, переміщення дитини без документальної згоди матері. Відповідно до ч.1 ст.319\~ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Тому, враховуючи зазначене, суд вважає за можливе, в силу ст.293 ч.2 п.5 ЦПК України, встановити факт, що має юридичне значення.

Outcome: approved