Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

27.12.2018 р. [PERSON] звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.12.2018 р. позовна заява була залишена без руху. 22.02.2019 р. відкрите провадження по справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. 29.05.2019 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме домоволодіння [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на ідеальну частку 2/3, а за відповідачем 1/3. Обґрунтовуючи такий поділ домоволодіння посилається на те, що будинок був придбаний на її особисті кошти, отримані від продажу її квартири. В подальшому був проведений ремонт, при цьому ремонт здійснювався за її рахунок, а відповідач навпаки перешкоджав ремонтним роботам. Ухвалою суду від 30.05.2019 р. зустрічна позовна заява залишена без руху, недоліки якої усунуті 06.06.2019 р. В підготовчому засіданні 24.10.2019 р. призначена судова будівельно-технічна та судова товарознавча експертизи, провадження по справі зупинене. Ухвалою суду від 20.03.2020 р. провадження по справі поновлено, призначене підготовче засідання. 21.01.2021 р. від представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом надійшла заява про «уточнення» позовних вимог, відповідно до якої зменшено кількість позовних вимог та позивач остаточно просив визнати домоволодіння [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, здійснити поділ домоволодіння, визнавши за ним право на 77/100 його частини, а за відповідачкою на 23/100. В обґрунтування позов них вимог вказав, що будинок був придбаний в період шлюб у на спільні кошти, внаслідок чого є спільною сумісною власністю. При цьому продана ним особиста приватна власність мала більшу вартість, ніж продана відповідачкою квартира. Вказує на те, що на придбання будинку він ще запозичував 800 доларів, та витрачав свої кошти на ремонт будинку, фактично здійснивши його поліпшення, збільшивши вартість домоволодіння. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.02.2021 р. закрито підготовче провадження по справі призначене судове засідання для розгляду справи за суттю. 24 лютого 2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який в подальшому був неодноразово продовжено. Розпорядженням голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ підсудну Херсонському міському суду Херсонської області. Рішенням Вищої ради правосуддя №566/0/15-23 від 30.05.2023 р. «Про відновлення роботи Херсонського міського суду Херсонської області, зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Херсонської області, відтермінування початку відновлення роботи Білозерського районного суду Херсонської області», зокрема вирішено відновити з 1 червня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області, територіальну підсудність судових справ якого змінено розпорядженнями Голови Верховного Суду від 6 березня 2022 року № 1/0/9-22 (зі змінами, внесеними розпорядженням Голови Верховного Суду від 26 вересня 2022 року № 52), від 10 січня 2023 року № 2. Датою початку процесуальної діяльності, зокрема, Херсонського міського суду Херсонської області визначено 12 червня 2023 року. Після відновлення роботи суду та проведення інвентаризації, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 23.04.2025 р. позивач підтримав позов в повному обсязі та пояснив, що взагалі будинок був придбаний за кошти, які він отримав від продажу належного йому домоволодіння, також він робив ремонт за свої кошти, тому йому належить більша частка будинку, просив задовольнити вимоги, викладені в уточненій заяві, а в задоволенні зустрічної заяви відмовити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили задовольнити зустрічний позов, надавши обґрунтування, вказане у зустрічній позовній заяві. В судовому засіданні була оголошена перерва для забезпечення участі свідків сторін. В судове засідання 16.07.2025 р. [PERSON] не прибув, явку свідків не забезпечив, направив до суду довідку про взяття його на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Рахівською сільською радою Самбірського району Львівської області від 14.06.2025 р. В судовому засіданні 16.07.2025 р. була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що є приятелькою [PERSON] , яка у неї працювала реалізатором на ринку, потім вони з роками почали бути подругами. Їй відомо, що будинок придбала [PERSON] за свої гроші в період шлюбу, чи вкладав в покупку гроші [PERSON] їй невідомо. Що було до 2011 року вона особисто не знає, але починаючи з 2011 року [PERSON] не працював (пенсіонер органів внутрішніх справ), [PERSON] все купувала на ремонт, будівництво цього будинку, а вона особисто допомагала домовлятися з майстрами та привозила їх до будинку та бачила як [PERSON] розраховувалася з працівниками. У 2018 році перед розірванням шлюбу з [PERSON] розбив стелю в будинку, саме там де [PERSON] робила ремонт для доньки. В судове засідання 01.10.2025 р. [PERSON] не прибув про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав суду заяву про відкладення судового засідання на іншій день або до покращення безпекової ситуації в Херсоні, посилаючись на своє фактичне проживання у Львівський області та труднощами з приїздом. Суд ухвалив закінчити розгляд справи у відсутність позивача за первісним позовом [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом), оскільки його неявка є повторною, свою позицію він висловив у процесуальних заявах, вступному слові, внаслідок чого завершити розгляд справи можливо без його участі. Суд, заслухавши вступні слова сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15 жовтня 1994 року, про що складено актовий запис № 30 Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області, що не є спірним, визнано сторонами та додатково підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданими 15.10.1994 р. (том 1 арк. справи 10). 15.07.1999 р. [PERSON] прийняла в дар домобудівлю [ADDRESS] (арк. справи 60). За п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини або чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Подібний статус був визначений ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю в редакції на день укладення договору дарування - майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. 23.03.1999 р. [PERSON] (під час перебування в шлюбі з позивачем) здійснила міну належного їй на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] (том 1 арк. справи 61). Відповідно вищезазначена квартира також мала статус її приватної власності. Міна проведена без доплати. 13.08.2001 р. [PERSON] продала належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за 9\~734,00 грн (том 1 арк. справи 62). Тобто, кошти отримані за квартиру були особистим майном [PERSON] 05.10.2001 р. [PERSON] (під час перебування в шлюбі з позивачем) придбала житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] за 12\~315,00 грн. (арк. справи 12-13 том 1). Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] (арк. справи 14 том 1). Стороною відповідачки не оспорюється, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . 26.10.2001 р. [PERSON] продав домоволодіння [ADDRESS] , який належав йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого Чорнобаївською сільською радою Білозерського району Херсонської області 24.10.2001 р. за 8600,00 грн, які були повністю одержані продавцем при підписанні договору купівлі-продажу (арк. справи 15-16). Слід зазначити, що доводи позивача щодо його особистої власності на вказаний вище будинок, як спадковий будинок після смерті матері належними та допустимими доказами не підтверджені, оскільки у вищевказаному договорі зазначено, що будинок належав йому на підставі свідоцтва про право власності від 24.10.2021 р., тобто виданому під час шлюбу, а не на підставі свідоцтва про право на спадщину тощо, що в розумінні ст. 24 КпШС було б віднесено до особистого майна [PERSON] . Таким чином відсутні підстави для віднесення отриманих від продажу вищевказаного будинку грошей до особистої приватної власності [PERSON] . Крім того, будинок був проданий вже після придбання спірного домоволодіння [PERSON] та кошти від його продажу не могли бути вкладеним у придбання спірного житлового будинку. 21.11.2001 р. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (том 1 арк. справи 25 витяг з ЄДР щодо реєстрації місця проживання). Цього ж дня [PERSON] також зареєстрований у вищевказаному домоволодінні (том 1 арк. справи 8 відмітка в паспорті [PERSON] ). Виходячи з позиції сторони відповідачки за первісним позовом [PERSON] будинок придбаний виключно на її особисті кошти, в той же час належних та допустимих доказів про придбання будинку виключно на кошти [PERSON] суду не надані. Суд погоджується, що більша частина коштів вкладена в купівлю спірного будинку, а саме 9 734,00 грн були особистими коштами [PERSON] , тоді як інша частина 2\~581,00 грн (12 315,00 грн 9\~734,00 грн) за відсутності документального підтвердження особистої приватної власності будь-якої зі сторін є спільними коштами подружжя. У цивільному процесі, відповідно до статті 80 ЦПК України, закріплено стандарт достатності доказів. За своєю правовою природою, він відноситься до раніше згаданої «наявності чітких та переконливих доказів». Останній, за необхідним ступенем доказування, займає проміжну позицію між «балансом ймовірностей» та «поза розумним сумнівом». Такий підхід є наслідком того, що у цивільному судочинстві діє принцип змагальності сторін, що закріплений у статті 12 ЦПК України. Це означає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином забезпечується принцип рівності прав та можливостей усіх учасників справи. У Постанові Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Як зазначає суд, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд здійснив посилання на рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини також застосовує схожий підхід у рішенні у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції». Аналізуючи правову систему країн загального права, суд зазначає, що у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше така категорія справ повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Це - особиста приватна власність того, за особисті кошти якого воно придбане. Якщо хтось з подружжя не підтвердить, що річ купили на особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності залишиться непохитною. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 2 червня 2021 року по справі 711/1550/18. В Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, визначено, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний будинок не може бути віднесений до особистої власності [PERSON] , але констатує що у його придбання вона внесла 79,84 % відсотка від його вартості. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Суд звертає увагу, що відповідачкою [PERSON] (позивачка за зустрічним позовом) не заявлено вимог щодо визнання спірного будинку її приватною особистою власністю, вона просить лише при поділі майна збільшити її частку. В той же час, позивач за первісним позовом [PERSON] просить визнати будинок спільною сумісною власністю подружжя, яка презюмується законом та за відсутності вимог про визнання будинку особистою приватною власністю [PERSON] вимоги [PERSON] в цій частині окремому задоволенню не підлягають. Доводи позивача [PERSON] про те, що його особистим вкладом (гроші та труд) домоволодіння було значно поліпшено, тобто реконструйовано, внаслідок чого його частка повинна бути визначена як 77/100 не підтверджено належними та допустимими доказами, як то вкладенню у будівництво та реконструкцію саме особистих коштів [PERSON] . З цього питання, суд не приймає до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи № 17 від 07.03.2020 р, оскільки висновок щодо частки співвласників, а саме [PERSON] - 77/100, розрахована експертом за умови виконання будівельних робіт, робот з реконструкції та капітального ремонту особисто [PERSON] , що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). За ч.2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, що визначено ч.3 ст. 70 СК України. Суд не вбачає істотних підстав для застування ч.2 або ч.3 ст. 70 СК України при поділі домоволодіння, оскільки сама по собі наявність станом на травень 2019 року заборгованість зі сплати аліментів в загальній сумі 9\~544,86 грн. не свідчить про недостатність для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування [PERSON] , 2005 р., яка на час розгляду справи є вже повнолітньою. Також [PERSON] не доведено, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Посилання [PERSON] на пошкодження [PERSON] стіни будинку не підтверджена належними та допустимими доказами, одне ствердження позивачки та її приятельки [PERSON] , яка знає про цю обставину зі слів [PERSON] не можуть бути єдиними доказами для встановлення цієї обставини як істотної для зміни частки в спільному майні подружжя. Звернення [PERSON] до поліції також не є беззаперечливим фактом пошкодження стіни будинку саме [PERSON] , оскільки з висновку не вбачається встановлення такого факту, а в телефонній бесіді [PERSON] вказав, що стіну в будинку, в якому він проживає не пошкоджував. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Таким чином, не спростовано презумпція права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння, яке підлягає поділу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі». Таким чином, враховуючи, що спірне домоволодіння набуте сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів можливості реального поділу домоволодіння суду не надано, а виділення домоволодіння лише одній особі суттєво порушує права іншої, ураховуючи інтереси (потреби) обох із подружжя у житлі (іншого суду не доведено), суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожною зі сторін право власності на 1/2 ідеальної частки домоволодіння. За приписами ст. 141 ЦПК України пропорційна задоволеним вимогам з відповідачки на користь позивача за первісним позовом та з відповідача на користь позивачки за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір. Тобто, судовий збір, який підлягає стягненню на користь іншої сторони взаємно компенсується та за ч.10 ст. 141 ЦПК України за відсутність різниці сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній компесації суми сплаченого судового збору. Доказів понесення інших витрат сторонами суду не надано та до закінчення судових дебатів заяв в порядку, визначеному другим реченням ч.8 ст. 141 ЦПК України не заявлено. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено з урахуванням приписів другого абзаца частини першої ст. 244, ч.1 ст. 259, ст. 268 ЦПК України 09.10.2025р. На підставі викладеного,

Outcome: partial