Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12922,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.02.2022 відповідач уклав з ТОВ «Селфі кредит» кредитний договір № 2788564. ТОВ виконало умови кредитного договору та перерахувало на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу відповідач не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів в наслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку загальний розмір заборгованості становить 12922,00 грн., з них: 6500,00 грн.\~заборгованість за тілом кредиту, 6422,00 грн. - заборгованість за відсотками. 29.02.2024 між ТОВ «Селфі кредит» та позивачем укладено договір факторингу №29022024, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до реєстру боржників № 1 від 29.02.2024 до зазначеного Договору факторингу, до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 12922,00 грн., з них: 6500,00 грн.\~заборгованість за тілом кредиту, 6422,00 грн. - заборгованість за відсотками. Позивач просить стягнути з відповідача зазначену загальну суму заборгованості та понесені судові витрати. Рух справи та процесуальні рішення. 26.06.2025 позовна заява надійшла до суду та була передана на розгляд судді. 27.06.2025 у справі відкрите провадження. Вирішено розгляд проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу надано строк для подання відзиву на позов. Перший судовий розгляд призначено на 28.07.2025, відкладено на 08.09.2025, 07.10.2025. Позиції сторін Представник позивача у позовній заяві просив суд проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, а у випадку розгляду у загальному, проводити його без участі представника ТОВ, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, шляхом надіслання рекомендованої кореспонденції на адресу зареєстрованого місця проживання, яка повернулась з відміткою про її отримання відповідачем. Відзив на позов, чи будь-які інші заяви чи клопотання від відповідача не надходили. Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Встановлені судом обставини та застосовані норми права Судом встановлено, що позивачем надано, як доказ, договір про надання споживчого кредиту№ 278854 від 08.02.2022, згідно з яким він укладений між ТОВ «Селфі кредит» та [PERSON] та паспорт споживчого кредиту, які, як зазначено у них, були підписані ним електронним підписом одноразовим ідентифікатором. ( а.с.5-11, 12-13) Відповідно до умов зазначеного договору ТОВ надає Клієнту кошти у розмірі 6500 грн. Строк кредитування 26 днів, який може бути продовжений у порядку та на умовах, визначених у цьому договорі. Процентна ставка - 1,90% від суми кредиту, знижена процентна ставка\~1,14% в день. Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» ТОВ УПР» від 19.05.2025, 08.02.2022 відбулось успішне перерахування коштів на картку клієнта № [NUMBER] у сумі 6500 грн.(а.с.14) 29.02.2024 між ТОВ «Селфі кредит» та позивачем укладено договір факторингу №29022024, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. ( а.с.17-20). Згідно з витягу з реєстру боржників № 1 до зазначеного договору факторингу позивачу відступлено вимогу за договором позики № 278854 від 08.02.2022. сума відступленої вимоги 1292,00 грн. ( а.с.21) Згідно наданого розрахунку сума заборгованості складеного ТОВ «Селфі кредит», станом на дату відступлення прав вимоги становить 12922,00 грн., з них: 6500,00 грн.\~заборгованість за тілом кредиту, 6422,00 грн. - заборгованість за відсотками ( а.с.15-16) Загальна сума боргу, заявлена позивачем до стягнення складає 12922,00 грн. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували перерахування коштів за зазначеним кредитним договором на рахунок відповідача. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст.12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом вказаних норм, позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредитодавцеві ту суму кредиту, яка була ним отримана на підставі такого договору. Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75. Отже, платіжні документи про перерахування коштів, виписки за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 року в справі №200/5647/18, від 25.05.2021 року в справі №554/4300/16-ц, від 26.05.2021 року в справі №204/2972/20, від 13.10.2021 року в справі №209/3046/20, від 26.10.2022 року в справі №333/5483/20та інших. Позивач на обґрунтування позовних вимог, крім Договору про надання споживчого кредиту від 20.02.2022, паспорту споживчого кредиту та договору факторингу від 29.09.2024, у якості обґрунтування своїх позовних вимог надав лише: витяг з реєстру до договору факторингу, розрахунок заборгованості, складений самим позивачем та лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення від 19.05.2025, яким підтверджено успішність перерахунку коштів. Зазначаючи у договорі про надання споживчого кредиту та паспорті споживчого кредиту про підписання відповідачем зазначених документів електронним підписом одноразовим ідентифікатором, такого ідентифікатора позивач у них не зазначив, як не надав довідки про ідентифікацію позичальника. Розрахунок заборгованості, який надає та на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які зазначені у позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, платіжних документів про перерахування коштів за кредитними договорами на рахунок відповідача, виписки за картковим рахунком відповідача, тощо, позивачем суду надано не було, а тому суд, дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та заборгованості, що заявлена до стягнення. У зв`язку із зазначеним, суд позбавлений можливості встановити факт видачу відповідачу кредитних коштів, користування відповідачем кредитними коштами та внесення останнім грошових коштів на погашення кредитної заборгованості. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Відповідно до ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, доказування є обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Доведення наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. При цьому суд звертає увагу, що розрахунок заборгованості, який наданий, може бути оцінений в сукупності із випискою по рахунку коштів, однак такого позивачем до суду надано не було, як і клопотання про витребування цього доказу. Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право на пред`явлення будь-якої вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 61-28582ск18. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судові витрати З огляду на відмову у задоволенні позову, на підставі ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed