Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Васюту Д.К. звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та є єдиним власником житлового будинку за вказаною адресою. [PERSON] є колишньою дружиною сина [PERSON] - [PERSON] . Шлюбні відносини з [PERSON] були розірвані в судовому порядку, на підставі рішення Буринського районного суду Сумської області від 24.06.2011 року. З кінця липня 2011 року [PERSON] разом зі своєю сім`єю протиправно проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] з 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . До складу сім`ї [PERSON] входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з якими [PERSON] не має родинних відносин. Спільне проживання [PERSON] з вищезазначеними особами не можливе, а іншого житла у власності його немає. Крім того, з кінця 2011 року він не може потрапити до власного житлового будинку, оскільки змінений замок. Договір найму чи піднайму з відповідачами не укладався. Відповідачі в добровільному порядку відмовляються виселитися з житлового будинку. На підставі викладеного просив виселити відповідачів з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з них на його користь судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 12.08.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 22.08.2024 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала та вказала, що наведені позивачем обставини не відповідають дійсності, є надуманими і нічим не обґрунтовані, оскільки відсутні перешкоди щодо потрапляння позивача в належний йому на праві власності будинок за адресою: [ADDRESS] , а її проживання, а також проживання інших відповідачів по справі у цьому будинку було обумовлено домовленістю між нею та позивачем. Зокрема, не відповідають дійсності доводи позивача про те, що з кінця 2011 року він не може потрапити до власного житлового будинку в зв`язку із зміною замка, оскільки позивачем не було здійснено жодної спроби потрапити у вищезазначений будинок, жодного разу він не приходив до будинку та не звертався ані до неї, ані до інших відповідачів з приводу його вселення. При цьому не було ані письмових звернень позивача до неї та членів її сім`ї, ані звернень до правоохоронних органів, органів влади щодо його вселення або їхнього виселення. Позивачем не було здійснено жодної спроби врегулювати спір у досудовому порядку, оскільки про існування саме даного спору про виселення вона дізналась лише після отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі. Крім того, рішенням Буринського районного сулу Сумської області від 10.03.2023 року у справі № 574/13/22 було встановлено, що після розірвання шлюбу між нею та сином позивача - [PERSON] вона залишилася проживати у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з наявністю усної домовленості між нею та [PERSON] , зокрема щодо подальшої сплати нею заборгованості за кредитом та подальшим переоформленням на неї права власності на будинок після виплати нею отриманого позивачем [PERSON] кредиту у банку, на що також було звернуто увагу і у рішенні Буринського районного суду Сумської області від 10.05.2024 року у справі № 574/515/23, а тому ці обставини не підлягають доказуванню в силу ч.4 ст.82 ЦПК України. Звертає увагу суду на наявність у [PERSON] іншого житла за адресою [ADDRESS] та те, що право власності [PERSON] ані нею, ані іншими відповідачами не порушується, жодних перешкод у користуванні належним йому житловим будинком не створено та не створювалося, стан будинку за період її проживання та проживання інших відповідачів не погіршувався, а навпаки покращився, а відтак її виселення та виселення інших відповідачів, серед яких є неповнолітня дитина, незважаючи на наявність законних підстав для проживання в ньому та тривалий час проживання в зазначеному будинку не буде відповідати нагальній суспільній необхідності виселення як такого, не буде співмірним із переслідуваною законною метою, адже порушуватиме баланс інтересів власника житла та осіб, що у ньому проживають. Вважає, що оскільки вона та інші відповідачі вселилися до спірного будинку на законних підставах, зареєстровані та постійно проживають у ньому, іншого житла не мають, то з огляду на недоведеність позивачем наявності перешкод у володінні та користуванні спірним будинком чи перешкод у вселенні і проживанні у ньому, підстави для задоволення позову відсутні. Також просить врахувати, що позивач набув право власності на будинок за рахунок сплати саме нею сум по кредитному договору, однак не виконав свої попередні домовленості і не переоформив на неї право власності на спірне майно і не повернув сплачені нею суми коштів. При цьому за період проживання в цьому будинку вона постійно сплачує всі комунальні послуги та земельний податок, про що позивачу відомо, однак про цей факт він замовчує. З наведених підстав [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку з його безпідставністю. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 10.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Васюта Д.К., будучи неодноразово належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились та про причини неявки не повідомили. Однак, представником позивача було письмово подано додаткові пояснення у справі, згідно яких після одруження 12.05.2004 року молодший син позивача [PERSON] разом із дружиною [PERSON] (на той час ще [PERSON] ), донькою [PERSON] , двома старшими дітьми дружини від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а також її матір`ю [PERSON] , почали проживати в двокімнатній квартирі по [ADDRESS] . Так як умови проживання такої кількості людей у двокімнатній квартирі були не зручними, позивач з дружиною [PERSON] вирішили придбати будинок для свого сина з родиною. Взявши кредит у "Райффайзен Банк Аваль", 04.06.2008 року ним було придбано будинок [ADDRESS] . Спочатку в цей будинок заселився син [PERSON] з [PERSON] та дітьми. В цей час [PERSON] невдало займалась підприємницькою діяльністю, в зв`язку з чим в неї з`явились борги, тому її мати [PERSON] була вимушена продати свою квартиру, погасити борги та переїхати в будинок позивача, де вже проживав його син з родиною. В подальшому сімейні відносини [PERSON] та [PERSON] не склались і 04.07.2011 року вони розлучились. Оскільки їхня спільна донька [PERSON] залишилась проживати з матір`ю між позивачем та [PERSON] було досягнуто домовленостей про погашення нею залишку кредиту і подальше переоформлення права власності на будинок. Пізніше, а саме коли внучці позивача [PERSON] виповнилося 14 років і вона згідно законодавства змогла самостійно вирішувати з ким із батьків їй проживати, нею було прийнято рішення переселитися до її батька [PERSON] та перестала спілкуватись із своєю матір`ю [PERSON] . Викладене вище стало причиною зміни умов викупу будинку [PERSON] , в зв`язку з чим їй було запропоновано до сплачених по кредиту коштів доплати 3000 дол. США, щоб будинок було переоформлено на неї, але вона обрала інший варіант. Що стосується членів родини [PERSON] , то її чоловік [PERSON] раніше судимий та неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння, хоча кожного разу відмовлявся від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння. Старший син - [PERSON] також неодноразово судимий, в тому числі за зберігання наркотиків, які він зберігав в будинку в якому він проживає, а саме [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] , яка дії в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] , та її представник адвокат Латишева В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Також [PERSON] пояснила, що з 2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із сином позивача [PERSON] . В 2008 році відповідач запропонував придбати для їхньої сім`ї будинок, на що взяв кредит в ВАТ "Райфайзен Банк Аваль", який оформив на себе. За кредитні кошти було придбано будинок по [ADDRESS] , в якому вони з [PERSON] проживали разом з їх спільною донькою, двома її\~дітьми від\~попереднього шлюбу.\~У 2011\~році шлюб\~між ними\~було розірвано\~та вона\~з [PERSON] \~домовилась,\~що залишиться\~проживати у\~спірному житловому\~будинку та\~продовжить виплачувати\~за нього\~кредит,\~а після\~повного його\~погашення відповідач\~переоформить будинок\~на неї.\~З 2011\~року вона\~продовжувала сплачувати\~кредит за\~будинок,\~однак оскільки\~зароблених нею\~коштів не\~вистачало,\~то її\~матір [PERSON] \~продала свою\~квартиру,\~переїхала проживати\~до неї\~у спірний\~житловий будинок,\~а кошти,\~отриманих від\~продажу квартири,\~віддала для\~погашення кредиту.\~В 2012\~вона зареєструвала\~шлюб із\~ [PERSON] ,\~який через\~деякий час\~за згодою\~позивача також\~був вселений\~у спірний\~будинок,\~однак не\~зареєстрований у\~ньому,\~а також\~у будинку\~від свого\~народження проживає\~їхній син\~ [PERSON] , [INFO] . Після повної виплати нею оформленого на [PERSON] кредиту він порушив їхні домовленості та відмовився переоформлювати на неї будинок, в зв`язку з чим вона зверталась в суд з позовом до нього про визнання за нею права власності на будинок, в задоволенні якого їй було відмовлено, а в подальшому з позовом про стягнення коштів, які були нею сплачені в рахунок погашення кредиту, який було судом частково задоволено. Однак, в зв`язку з невиконанням [PERSON] рішення суду під час його виконання в примусовому порядку органами ДВС було звернуто стягнення на спірний будинок та на даний час проводиться його оцінка, після якої вона має намір його викупити. На час подачі даного позову у спірному будинку проживали вона, її чоловік [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , та матір [PERSON] . Також вони всі, крім [PERSON] , були зареєстровані у вказаному будинку, однак були протиправно знаті позивачем з реєстрації під час перебування даної справи в провадженні суду. На даний час вони продовжують проживати у будинку, однак [PERSON] тимчасово не проживає, оскільки проходить військову службу в ЗСУ. Також [PERSON] наголошувала, що жодних перешкод позивачу ні нею, ні членами її сім`ї не вчиняється, і він жодних вимог про їх виселення ніколи пред`являв. Замок на вхідних дверях до будинку не змінювався з моменту його придбання в 2008 році та чи має позивач ключ від нього їй не відомо, однак з проханням надати йому ключі від будинку він ніколи не звертався. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, повністю підтримала відзив [PERSON] та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки вона проживає з дочкою у спірному будинку багато років та жодного іншого житла не має, в той час як у позивача є інший будинок. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явились, подавши до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, в яких заперечують проти позовних вимог та вказали, що підтримують відзив [PERSON] та підтверджують зазначені в ньому обставини. Представник третьої особи органу опіки та піклування Буринської міської ради Місеврина В.О. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій при прийнятті рішення у справі поклалась на розсуд суду. Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та син позивача [PERSON] з 12.05.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буринського районного суду Сумської області від 24.06.2011 року. Під час їхнього перебування у шлюбі для проживання їхньої сім`ї [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.06.2008 року приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Черниш Д.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1167, житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вищевказаний житловий будинок був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих [PERSON] за кредитним договором, укладеним ним у 2008 році з ВАТ "Райфайзен Банк Аваль". Сторонами по справі не заперечується, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та сином позивача [PERSON] у 2011 році позивачка залишилась проживати у спірному житловому будинку разом із членами своєї сім`ї та між нею та [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо подальшої сплати нею заборгованості за кредитом, після повної виплати якого буде вирішено питання про переоформлення на неї права власності на будинок. Однак, після повної виплати заборгованості за кредитним договором право власті на будинок за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] оформлено так і не було, в зв`язку з чим вона зверталась в суд з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок з надвірними спорудами. Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 10.03.2023 року в задоволенні вказаного позову [PERSON] було відмовлено. Із копії довідки відділу ЦНАП виконавчого комітету Буринської міської ради Сумської області №2551 від 20.09.2021 року вбачається, що згідно картотеки реєстраційного обліку громадян за адресою: [ADDRESS] , значаться зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що після укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] останній також був вселений у спірний будинок, однак зареєстрованим у ньому не був. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України). У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства», від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна». Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом установлено, що [PERSON] була вселена до спірного житлового будинку, будучи дружиною сина власника будинку [PERSON] , за згодою якого вселила до нього двох своїх дітей та матір, а в подальшому і нового чоловіка [PERSON] . При цьому, за усною домовленістю з позивачем відповідачі продовжували проживати у спірному житловому будинку протягом тривалого часу, зокрема [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2011 року, малолітній [PERSON] від дня свого народження, тобто з [INFO] , а [PERSON] щонайменше з 2016 року, за умови сплати [PERSON] всіх платежів по кредиту, який [PERSON] було отримано для придбання спірного будинку. Повне виконання [PERSON] своїх зобов`язань за вказаною усною домовленістю позивачем не заперечується. При цьому будь-які докази, які б свідчили про наявність у відповідачів іншого житла, в матеріалах справи відсутні. Крім того, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що з кінця 2011 року він не може потрапити до власного житлового будинку, оскільки відповідачами замінено замок та вони в добровільному порядку відмовляються виселитися з житлового будинку. Також суд звертає увагу, що вказані доводи [PERSON] є нелогічними, враховуючи його додаткові пояснення, в яких він не заперечував наявність усної домовленості між ним та [PERSON] , щодо проживання останньої та членів її сім`ї у спірному будинку за умови продовження виплати нею кредиту з подальшим переоформленням на неї права власності на будинок. Таким чином, даний позов [PERSON] фактично є наслідком відмови [PERSON] сплатити на його вимогу додатково до сплачених нею по кредиту коштів 3000 дол. США, а також її звернення до нього з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). Відповідно до наданого на вимогу ухвали суду висновку від 20.12.2024 року орган опіки та піклування Буринської міської ради вважає недоцільним виселення [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки він є малолітнім, проживає у даному будинку з моменту народження, власного житла у матері дитини [PERSON] , як законного представника не має. Враховуючи викладене, оскільки позивачем не надано жодних доказів вчинення відповідачами дій, які створюють перешкоди у користуванні ним спірним житлом, а також враховуючи тривалість проживання відповідачів у спірному житлі, перевіривши вимоги позивача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд дійшов висновку, що підстави для виселення відповідачів відсутні, в зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed