Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

27.06.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2024 року про передачу справи для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи №932/2077/24 за позовом [PERSON] (далі позивач-1), [PERSON] (далі позивач-2), [PERSON] (далі позивач-3) до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (далі відповідач-1), територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради (далі відповідач-2) про встановлення факту проживання, в якому позивачі просять суд: - встановити факт постійного проживання [PERSON] з 08.08.1986 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] ; - встановити факт постійного проживання [PERSON] з 01.01.1988 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] ; - встановити факт постійного проживання [PERSON] з 23.05.1988 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що у зв`язку з неможливістю встановлення факту проживання разом з родиною у гуртожитку [ADDRESS] , родина позбавлена можливості реалізувати своє право на оформлення приватизації на нерухоме майно, що підтверджується відповіддю Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 12.06.2023 року, де окрім іншого, зазначено про необхідність надання відомостей про реєстрацію місця проживання. Також позивачі повідомили суд про те, що вони зверталися в порядку окремого провадження до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення юридичного факту проживання за вказаною адресою, проте в рамках справи №205/12289/23 ухвалою суду від 15.02.2024 року заяву було залишено без розгляду, оскільки суд вбачав спір про право та зазначив про можливість звернення до суду з позовом в загальному порядку. Тому позивачі звернулись до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання в гуртожитку. 18.09.2024 року відповідач-2 подав до суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/16-5560 від 12.06.2023 року видно, що позивачами до заяви про приватизацію квартири [ADDRESS] не додано необхідних документів у повному обсязі. Крім того, відсутня засвідчена належним чином копія ордера. При цьому відповідач-2 вказав, що ним не були порушені права позивачів. Відповідач-1 у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позов. Під час судового розгляду справи по суті спору позивачі підтримали заявлені ними позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, пояснивши підстави звернення до суду з позовом таким чином, як про це вказано вище. Позивачі пояснили, що вони проживали у гуртожитку № [NUMBER] , проте квартиру не приватизували. Наразі у них постала необхідність приватизації квартири, проте їм було відмовлено відповідачами у реалізації права на приватизацію квартири. За твердженнями позивача-2, вона проживала у спірній квартирі разом з позивачем-1 після укладення шлюбу з ним, тобто з 01.01.1988 року, а позивач-1 після того, як став до роботи з 08.08.1986 року в «5 Автобазі» Міністерства будівництва підприємств важкої промисловості УРСР. Позивач-3 пояснив, що він проживав у спірній квартирі з народження [INFO] разом з батьками. Також позивачі уточнили, що бажають реалізувати право на приватизацію іншої квартири за адресою: [ADDRESS] , та саме це є метою їх звернення до суду з позовом, що розглядається. Представник відповідача-2 Дніпровської міської ради заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що міською радою не були порушені права позивачів на приватизацію квартири. Оскільки позивачі не подали всі необхідні документи для приватизації квартири, на що вказано у листі, за результатами розгляду їх звернення. Представник відповідача-2 вказала на те, що неможливо пересвідчитись, чи дійсно позивачі постійно проживали за спірною адресою, оскільки не надано копії ордера, немає і його корінця. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 15.07.2024 року було залишено без руху позовну заяву та встановлено позивачам строк для усунення недоліків. 31.07.2024 року позивачі усунули недоліки належним чином та у повному обсязі. Ухвалою суду від 05.08.2024 року було прийнято до провадження цивільну справу, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.12.2024 року було задоволено заяву позивачів про допит свідків та викликано у судове засідання для допиту в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 20.02.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 18.08.2025 року із занесенням до протоколу судового засідання було прийнято відмову позивачів від допиту свідків: [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 18.08.2025 року було задоволено заяву позивачів про допит свідків та викликано у судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] . У чергове судове засідання, призначене на 08.10.2025 року, з`явились позивачі та представник відповідача-2 Дніпровської міської ради. Представник відповідача-1 Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши думки учасників справи, на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника відповідача-1 за наявними у справі письмовими доказами. Під час судового розгляду справи по суті суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, допитав свідків, у судових дебатах заслухав заключні слова учасників справи, та у судовому засіданні 08.10.2025 року проголосив вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є подружжям та батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб від 18.04.2023 року, серії [NUMBER] (повторно), свідоцтва про народження від 22.06.1988 року, серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про шлюб від 18.04.2023 року, серії [NUMBER] (повторно), [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 19.09.1987 року, актовий запис №1459, прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] ; місце державної реєстрації Ленінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Відповідно до паспорту новонародженого [PERSON] , [INFO] , виданого 9-ою міською клінічною лікарнею міста Дніпропетровська та його медичних карток, медичних довідок дитини (мова оригіналу російська мова), адресою місця проживання дитини вказано: [ADDRESS] . Відповідно до копії корінця ордера на житлове приміщення №179 серія 97 від 24.11.1997 року, виданого Виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська (мова оригіналу російська мова), ордер видано [PERSON] з родиною із 4-х осіб на право заняття житлового приміщення, загальною площею 30,0/51,4 кв. м, що складається з 2-х кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Підстава видачі ордера список «Дніпротепломережа», затверджений рішенням Ленінського РВК №404/2, ордер видано 21.11.1997 року «Дніпротепломережа», водій. Склад родини: [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] дружина, [PERSON] син, [PERSON] син. Відповідно до копії довідки (виписка з будинкової книги про склад родини та прописку) від 01.02.1995 року, складеної Українською державною будівельною корпорацією «Дніпропетровський ДБК-2» (мова оригіналу російська мова), довідка була видана [PERSON] про те, що він проживає тимчасово в [ADDRESS] , ізольована на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку, який належить Дніпропетровському Будинкобудівному комбінату №2, особовий рахунок, відкритий на [PERSON] . На цій житловій площі проживають та прописані чотири особи: [PERSON] , [INFO] , основний квартиронаймач, дата прописки в цьому будинку (тимчасово): з 27.05.1993 року по 27.05.1995 року, в цьому населеному пункті: 08.08.1986 року; [PERSON] , [INFO] , дружина, дата прописки в цьому будинку (тимчасово): з 27.05.1993 року по 27.05.1995 року, в цьому населеному пункті: 1967 року; [PERSON] , [INFO] , син, дата прописки в цьому будинку (тимчасово): 1988 року, в цьому населеному пункті: 1988 року; [PERSON] , [INFO] , син, дата прописки в цьому будинку (тимчасово): 1989 року, в цьому населеному пункті: 1989 року. Відповідно до копії листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12.06.2023 року за №3/6-5560 «Про розгляд заяви», у відповідь на заяву про приватизацію квартири [ADDRESS] , [PERSON] повідомили, заява на приватизацію не оформлена належним чином в частинах зазначення форми власності та ПІБ повнолітніх членів сім`ї; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, копія довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків [PERSON] , не засвідчені належним чином; згода на збір та обробку персональних даних (Закон України «Про захист персональних даних») [PERSON] не оформлена належним чином; відсутній оригінал довідки №382 від 23.03.2023 року, виданої Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради; надана копія корінця ордера №179 серія 97 від 24.11.1997 року на тимчасове покращення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , відсутня належним чином засвідчена копія ордера; відсутні відомості про реєстрацію та документи, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з 01.01.1993 року по 27.10.1997 року. Заявнику, зокрема, роз`яснено, що документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка, видана органом приватизації за попереднім місцем проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Підставою відмови у наданні адміністративної послуги є ненадання необхідних документів у повному обсязі. Відповідно до копії виписки з картотеки прописки, [PERSON] , [INFO] , прибув з [ADDRESS] , [INFO] , адреса місця проживання: [ADDRESS] . Також за змістом виписки зафіксовані наступні відмітки щодо місць прописки та виписки позивача-1 [PERSON] : від 06.05.1991 року до 06.05.1993 року; від 27.05.1993 року до 27.05.1995 року; від 27.11.1986 року до 27.11.1988 року; відмітка про виписку: 19.02.1989 року; від 06.04.1990 року до 06.04.1991 року; відмітка про виписку: 22.12.1995 року. Відповідно до копії листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 16.09.2024 року за вх. №10/5-1546, [PERSON] у відповідь на звернення від 06.09.2024 року щодо надання інформації про первинну реєстрацію [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , повідомив, що 23.01.2018 року було прийнято рішення виконавчого комітету міської ради №27 (зі змінами), яким затверджено Порядок видачі довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, картотека з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] , в розпорядження Департаменту станом на 16.09.2024 року, не передана. Надати запитувану інформацію неможливо. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2024 року, справа №205/12289/23, провадження №2о/205/26/24, було залишено без розгляду заяву [PERSON] про встановлення факту проживання та реєстрації місця проживання. За змістом ухвали суд вказав, що заявник фактично просить встановити факт, який буде доказом та надаватиме йому право на приватизацію квартири, проте при розгляді судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, докази не фіксуються, і не встановлюється їх доказове значення поза спором про право, що такими доказами підтверджується чи оспорюється. З огляду на наявну відмову у наданні вказаної адміністративної послуги у вигляді приватизації державного житлового фонду, доводів розпорядника такого фонду з приводу того, що заявник поданнями такої заяви до суду бажає уникнути встановленої законодавством процедури приватизації державного житлового фонду на користь громадян України, суд бачив, що між сторонами виник спір про право, який слід вирішувати в позовному провадженні. Вказана ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили станом на 15.02.2024 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , [INFO] , пояснила, що вона знайома з позивачами та перебуває з ними у дружніх відносинах. Свідок повідомила суд про те, що вона проживала у гуртожитку з 1989 року, а виїхала у 1993 році. Також їй відомо, що позивачі проживали у гуртожитку [ADDRESS] . Так, позивач-1 [PERSON] працював з її чоловіком. Свідку відомо, що позивачі проживали у гуртожитку [ADDRESS] і у 1994, 1995 роках. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , [INFO] , пояснила, що вона знайома з позивачами з 1988 року, бо [PERSON] та [PERSON] були її сусідами, вони проживали разом. Свідку відомо, що [PERSON] та [PERSON] з 1988 1989 років проживали у гуртожитку «Дніпрожилбуд» по [ADDRESS] . Допитаний в якості свідка [PERSON] , [INFO] , пояснив, що перебуває у дружніх відносинах з позивачами, це його колишні сусіди. Вони проживали разом в гуртожитку з 1989 року, коли туди вселилися разом. У 1992 році він виселився з гуртожитку по [ADDRESS] . Свідок проживав з усіма позивачами, допомагав по господарству, проживав у квартирі [ADDRESS] цього гуртожитку. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення факту постійного проживання [PERSON] з 08.08.1986 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] , [PERSON] з 01.01.1988 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] , [PERSON] з 23.05.1988 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням викладених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із положеннями частин 3, 4, 5 статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖКУ, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Відповідно до положень статті 6 ЖКУ, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до частини 2 статті 64 ЖКУ, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до положень статті 58 ЖКУ, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України. Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖКУ, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з пунктами 69, 70, 72 розділу IV Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради Професійних спілок від 11.12.1984 року №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі Постанова №470, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток №7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Згідно із статтею 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до положень статті 1, частини 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-ХII (в чинній редакції), приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з частиною 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до частин 1, 5, 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них належить відсутність у особи права на приватизацію (частина 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина 4 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №200/18858/16-ц, провадження №14-165цс18). Відповідно до підпунктів 3.1.36.3., 3.1.36.4. пункту 3.1 розділу 3 Положення про Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року №33/17, до основних напрямків діяльності Департаменту, зокрема, у сфері приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, належить, зокрема, підготовка проєктів розпоряджень органу приватизації про передачу квартир (будинків) у власність громадян, підготовка проєктів рішень міської ради з питань надання дозволу на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста. Відповідно до пунктів 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року №109/17404 (в чинній редакції), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Громадяни, які проживають у гуртожитку, крім документів, визначених у цьому пункті, до заяви також додають: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності житла; копію договору найму жилого приміщення та/або копію договору оренди житла; форму первинної облікової документації № 028/о "Консультаційний висновок спеціаліста" з відміткою про відсутність захворювання на туберкульоз. За малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року №6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла. Обов`язок Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради вжити заходів приватизації спірних кімнат передбачений у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду», а якщо зазначений орган зволікає з винесенням відповідного рішення, він має бути зобов`язаний розглянути заяву про передачу житла у приватну власність та вжити визначених законодавством заходів щодо його приватизації (постанова ВС від 08 липня 2020 року, справа №201/6092/17). Відповідно до положень статей 127, 128, 129 ЖК УРСР (в редакції, чинній станом на 08.08.1986 року, 01.01.1988 року, 23.05.1988 року, тобто на початок спірних періодів), для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів (ст. 127 ЖК УРСР). Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу (ст. 128 ЖК УРСР). На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК УРСР). Відповідно до положень частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Відповідно до положень частини 4 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб). Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Отже, правовою підставою для вселення у гуртожиток є спеціальний ордер. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз, а одним із документів, що надаються громадянами для приватизації житла є довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. Однією з умов реалізації права на приватизацію кімнати у гуртожитку, окрім тривалості проживання, є юридичний факт вселення особи у цю кімнату у передбаченому законом порядку і на підставі відповідних правовстановлюючих документів, яким, наприклад може бути ордер на вселення. Аналіз викладених вище норм чинного законодавства та встановлених судом обставин справи, з урахуванням пояснень учасників справи, показань свідків, вказує на те, що сторона позивачів не довела суду належними та допустимими доказами те, що відповідачі не визнають факт проживання позивачів за спірною адресою у спірні періоди. Крім того, рішення відповідача-1 від 12.06.2023 року №3/6-5560, прийняте за результатами розгляду заяви [PERSON] на приватизацію, стосується приватизації іншого об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] . Проте це рішення відповідача-1 не стосується питань приватизації квартири [ADDRESS] . За поясненнями позивачів, встановлення факту проживання у квартирі [ADDRESS] , необхідно їм з метою приватизації квартири [ADDRESS] . Так, суд враховує те, що підставою для звернення позивачів до суду з позовом про встановлення факту їх постійного проживання за спірною адресою у спірні періоди, а саме: [PERSON] з 08.08.1986 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] , [PERSON] з 01.01.1988 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] , [PERSON] з 23.05.1988 року по 25.12.1995 року в гуртожитку [ADDRESS] , стало те, що у позивачів на підтвердження свого права на приватизацію житла на вимогу державних органів постала необхідність довести факт їх проживання в гуртожитку. Водночас у ході судового розгляду справи судом не було встановлено наявності такої вимоги з боку відповідачів, що б було перепоною для позивачів у реалізації ними свого права на приватизацію, в тому числі квартири у гуртожитку. При цьому зі змісту рішення відповідача-1 видно, що підставою для відмови у приватизації квартири [ADDRESS] , стало ненадання позивачем-1 необхідних документів у повному обсязі, а саме: заява на приватизацію не оформлена належним чином в частинах зазначення форми власності та ПІБ повнолітніх членів сім`ї; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, копія довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків [PERSON] не засвідчені належним чином; згода на збір та обробку персональних даних (Закон України «Про захист персональних даних») [PERSON] не оформлена належним чином; відсутній оригінал довідки №382 від 23.03.2023 року, виданої Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради; надана копія корінця ордера №179 серія 97 від 24.11.1997 року на тимчасове покращення житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , відсутня належним чином засвідчена копія ордера; відсутні відомості про реєстрацію та документи, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з 01.01.1993 року по 27.10.1997 року. Тим більше, у рішенні відповідача-1 не вказано на неврахування чи відхилення ним довідки (виписка з будинкової книги про склад родини та прописку) від 01.02.1995 року, складеної Українською державною будівельною корпорацією «Дніпропетровський ДБК-2» (мова оригіналу російська мова), про те, що [PERSON] проживає тимчасово в [ADDRESS] . Суд звертає увагу на те, що відповідач-1 вказав на те, що однією з підстав відмови у проведення приватизації квартири [ADDRESS] , стала відсутність відомостей про реєстрацію та документів, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з 01.01.1993 року по 27.10.1997 року. При цьому відповідач-1 наголосив заявнику, що таким документом є довідка, видана органом приватизації за попередній місцем проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Крім того, представник відповідача-2 під час судового засідання в ході допитів свідків не заперечувала факт проживання позивачів за спірною адресою у квартирі [ADDRESS] , та пояснила, що відповідач-2 не порушував права позивачів на приватизацію майна. Також суд зазначає, що жоден свідок під час надання своїх показань не вказав чітких періодів проживання позивачів за спірною адресою, зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо про проживання позивачів у спірній квартирі з 1989 року і до її виїзду з гуртожитку у 1993 році, а також у 1994, 1995 роках, свідок [PERSON] вказала на період з 1988 року по 1989 рік, а свідок [PERSON] повідомив, що проживав разом з позивачами з 1989 року, а у 1992 році він виселився з гуртожитку. Натомість у ході дослідження письмових доказів, з урахуванням показань свідків, судом було встановлено, що протягом спірних періодів, у тому числі 1993 1995 років, позивачі проживали тимчасово у різних квартирах (кімнатах) гуртожитку [ADDRESS] , а саме у квартирах з номерами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Це видно з безпосередньо досліджених судом копій: паспорту новонародженого [PERSON] ( [ADDRESS] ); довідки (виписка з будинкової книги про склад родини та прописку) від 01.02.1995 року, складеної Українською державною будівельною корпорацією «Дніпропетровський ДБК-2» (місто Дніпропетровськ, проспект Кірова, будинок №121-Б, квартира №69); виписки з картотеки прописки [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ). Суд враховує і те, що з досліджених судом письмових доказів видно, що періоди проживання позивачів на вказаною адресою у різних квартирах (кімнатах) гуртожитку [ADDRESS] , припадають на спірні періоди. Позивачі не надали суду доказів того, що квартира [ADDRESS] , де вони проживали постійно у гуртожитку [ADDRESS] , у спірні періоди перенумеровувалась з номерами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , відповідно. Одночасно позивачі не надали суду доказів того, на підставі чого вони були заселені до спірної квартири [ADDRESS] . Тим більше, що ордер на житлове приміщення №179 серії 97 від 24.11.1997 року був виданий [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Водночас будь-яких письмових доказів на підтвердження факту постійного проживання позивачів саме у квартирі під [ADDRESS] , у спірні періоди, відповідно, матеріали справи не містять та такі не були надані суду. Тому судом не було встановлено факту постійного проживання позивачів за спірною адресою у спірні періоди та не встановлено порушення відповідачами житлових прав позивачів на спірну квартиру [ADDRESS] , а також не встановлено невизнання відповідачами факту проживання позивачів у спірній квартирі. Суд зазначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, провадження №61-550св22, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21, провадження №61-20968сво21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17, провадження №61-2417сво19). Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 статті 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене вище, встановлені судом обставини справи, відсутність невизнання відповідачами факту проживання позивачів у спірній квартирі, недоведеність порушення відповідачами житлових прав позивачів на спірну квартиру, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, недоведеність мети встановлення спірного факту. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Зважаючи на вищевказане, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог, та відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються та покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed