Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] , в інтересах якої діє адвокатка Змисла Марта Русланівна, звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням, у якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 100000 грн 00 коп. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебувала справа про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК України. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.01.2024 року у справі №461/10645/23, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України відносно потерпілої [PERSON] та застосовано до [PERSON] , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. Покликається на те, що судом у справі №461/10645/23 встановлено наступне: « [PERSON] , приблизно о 02 год 10 хв 20.09.2023, будучи особою, що страждає тяжким психічним розладом, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, перебуваючи неподалік будинку [ADDRESS] , залишившись на одинці із [PERSON] , під приводом того, що у будівлі вказаного будинку знаходиться хостел, де остання зможе переночувати, завів її у під`їзд зазначеного будинку. Надалі, [PERSON] , перебуваючи у під`їзді будинку [ADDRESS] , використовуючи ту обставину, що поруч крім нього та [PERSON] нікого не було, і ніхто не зможе завадити доведенню його задуму до кінця, ігноруючи волю останньої, використовуючи фізичну перевагу над нею, силоміць руками, шляхом подолання опору останньої, схопив потерпілу за плечі, притиснувши до стіни під`їзду та, погрожуючи фізичною розправою, опустив її на коліна, після чого проти волі останньої здійснив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в тіло потерпілої [PERSON] . Продовжуючи дії, спрямовані на задоволення своєї статевої пристрасті, [PERSON] силоміць руками розвернув [PERSON] спиною до себе, нахилив обличчям до стінки та з використанням своїх геніталій, без добровільної згоди потерпілої та її вільного волевиявлення, за допомогою фізичної сили, яка виразилася в примусовому утриманні руками, піднятті одягу та розведенні ніг, подолав волю потерпілої до опору та вчинив з нею дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в її тіло з використанням своїх геніталій, без добровільної згоди потерпілої, зґвалтувавши, таким чином [PERSON] » Вказує, що у зв`язку з пережитим сексуальним насильством [PERSON] зазнала негативних психологічних наслідків, які негативно вплинули на її психоемоційний стан здоров`я, а саме: остання змушена була звертатись за отриманням психологічної підтримки з метою мінімізації психотравмуючого ефекту, який настав в результаті травмуючих подій. [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, яка була змушена залишити свій дім у зв`язку з агресією з боку рф та пов`язаними з цим активними бойовими діями, зазнала значних моральних страждань в ході досудового розслідування та судового розгляду справи № 461/10645/23. У зв`язку з пережитим сексуальним насильством потерпіла відчувала осуд з боку суспільства через наявні гендерні стереотипи та стигматизацію у суспільстві тих, хто пережив насильство. Відтак, оскільки [PERSON] заподіяно значні душевні страждання, вона має право на відшкодування шкоди. Зазначає, що у зв`язку з тим, що на момент вчинення кримінального правопорушення відносно [PERSON] винний [PERSON] проживав разом з батьками - [PERSON] та [PERSON] , останні в силу закону несуть солідарний обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням у відповідності до ч. 2 ст. 1186 ЦК України. Ухвалою суду від 25.06.2024 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження. 22.07.2025 на виконання ухвали суду від Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» надійшли оригінали витребуваної медичної документації. 28.10.2024 від представника відповідачів [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої останній заперечує проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві. Зокрема зазначив, що відповідачі - батьки засудженого [PERSON] , систематично вживали заходів щодо запобігання будь-якої шкоди яку би міг спричинити їхній повнолітній син. Вказав, що [PERSON] є повнолітньою особою, самостійною, дорослою особою зі своїм окремим джерелом доходу, який отримує в якості соціальних виплат, як інвалід 3-ї групи дитинства. Вчинення злочину щодо [PERSON] передували певні обставини, а саме [PERSON] з народження хворіє прогресуючою осифікуючою фібродиспоазією, яка ззовні у [PERSON] виявляється специфічною ходою (на носках), неприродною худобою тіла (вага 50 кг на зріст 177 см) та фізичною слабістю. У зв`язку з неодноразовими таємними викраденнями [PERSON] продовольчих товарів з магазинів, 04.04.2023 відповідачі привели останнього до психіатричного лікувального закладу після обстеження в якому батькам повідомили про необхідність поміщення сина на більш тривалий час для дообстеження та лікування де [PERSON] лікувався та обстежувався 20 днів в умовах стаціонару. Зазначив, що за результатами такого лікування у ЛОКПЛ [PERSON] встановили діагнози: прогресуючий осфікований міозит, а також змішані та інші розлади особистості, надано рекомендації продовження обстежень, прийом ліків. Відповідачі неодноразово звертались до правоохоронних органів з питанням про поміщення [PERSON] в лікувальну установу, проте слідчі та інші працівники правоохоронних органів стверджували, що таке поміщення можливе лише за відповідним рішенням суду, а в подальшому, після набрання законної сили таким рішенням, лише в супроводі та по направленню працівників поліції. Самостійно помістити свого сина на примусове лікування відповідачі були позбавлені можливості. З наведених підстав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 04.11.2024 від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого остання вважає відзив необґрунтованим, безпідставним та таким що не спростовує викладених у позовній заяві аргументів. 13.01.2025 до суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог, згідно якої представник просить стягнути з відповідачів на користь позивача компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 100000 гривень. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31.03.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В ході розгляду справи представник підтримала заявлені вимоги з підстав наведених у позові та заяві про збільшення позовних вимог. В подальшому, представник позивача подала заяву згідно якої просить провести розгляд справи за відсутності [PERSON] та її представника. Відповідачі в судовому засіданні, кожен окремо, позовні вимоги заперечили, просили відмовити у задоволені позову, покликаючись на відзив, пояснення та документи, які надані до відзиву, та які долученні до матеріалів справи. Зазначили, що їх син не вчиняв протиправних дій по відношенню до позивача, а її вимоги є безпідставними. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості учасникам провадження в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються відповідні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків. В силу ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. У свою чергу, загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені ч. 1 ст. 1167 ЦК України за змістом яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема в інших випадках, встановлених законом. Так, судом встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.01.2024 у справі №461/10645/23 до [PERSON] , [INFO] застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. Відповідно до вищезазначеної ухвали судом було встановлено наступне: «У ході проведення досудового розслідування встановлено, що [PERSON] , приблизно о 02 год 10 хв 20.09.2023, будучи особою, що страждає тяжким психічним розладом, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, перебуваючи неподалік будинку [ADDRESS] , залишившись на одинці із [PERSON] , під приводом того, що у будівлі вказаного будинку знаходиться хостел, де остання зможе переночувати, завів її у під`їзд зазначеного будинку. Надалі, [PERSON] , перебуваючи у під`їзді будинку [ADDRESS] , використовуючи ту обставину, що поруч крім нього та [PERSON] нікого не було, і ніхто не зможе завадити доведенню його задуму до кінця, ігноруючи волю останньої, використовуючи фізичну перевагу над нею, силоміць руками, шляхом подолання опору останньої, схопив потерпілу за плечі, притиснувши до стіни під`їзду та, погрожуючи фізичною розправою, опустив її на коліна, після чого проти волі останньої здійснив дії сексуального характеру, пов`язані із оральним проникненням в тіло потерпілої [PERSON] з використанням власних геніталій. Надалі, продовжуючи дії, спрямовані на задоволення своєї статевої пристрасті, [PERSON] силоміць руками розвернув [PERSON] спиною до себе, нахилив обличчям до стінки та з використанням своїх геніталій, без добровільної згоди потерпілої та її вільного волевиявлення, за допомогою фізичної сили, яка виразилася в примусовому утриманні руками, піднятті одягу та розведенні ніг, подолав волю потерпілої до опору та вчинив з нею дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в її тіло з використанням своїх геніталій, без добровільної згоди потерпілої, зґвалтувавши, таким чином [PERSON] . З огляду на те, що [PERSON] за станом на час вчинення описаного діяння перебував в стані неосудності, слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №1174 від 25.10.2023 року на період кримінального правопорушення [PERSON] на момент проведення дослідження страждає тяжким психічним розладом у виді органічного шизофреноподібного розладу, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, на момент вчинення інкримінованих йому дій 20.09.2023 року [PERSON] також страждав тяжким психічним розладом у виді органічного шизофреноподібного розладу, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, враховуючи психічний стан [PERSON] , рекомендовано застосування стаціонарних примусових заходів медичного характеру у вигляді поміщення в спеціальний лікувальний заклад, а саме психіатричну лікарню з посиленим наглядом, з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь відповідно до ст. 92 КК України. Тобто, у [PERSON] встановлено наявність як медичного критерію (хронічне психічне захворювання), так і інтелектуальної то вольової ознак критерію (нездатність розуміти свої дії та керувати ними). Проаналізувавши досліджені докази в їх сукупності, об`єктивно встановивши фактичні обставини події суспільно - небезпечного діяння, суд дійшов висновку про вчинення [PERSON] суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України - Вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування). Відповідно, саме за вказаною статтею слід кваліфікувати дії [PERSON] . Застосувати до [PERSON] , [INFO] , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.» Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оцінюючи доводи позивача та її представника щодо того, що цією ухвалою [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, суд виходить з наступних міркувань, доводів та мотивів. Згідно ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру. Згідно ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь. Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності у особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки). Юридичний - у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною - особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою - особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери. Осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру. Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання. Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення. Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність. Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб. Вмотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними. Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали. Із зазначеним вище у висновку експерта станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу, у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину. Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону. Зокрема, ст. 505 КПК передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди). Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи. За змістом статті 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння, які вчинили у стані обмеженої осудності злочини, які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати, зокрема, примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку. (ч.3 ст.94 КПК України). Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів - психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК ) - висновку судово-медичної експертизи. Крім того, відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Отже, винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення не може бути встановлена ухвалою суду про застосування примусових заходів медичного характеру. Таким чином, доводи позивача щодо встановлення вини [PERSON] у вчиненні інкримінованого правопорушення, зокрема наявності у його діях усіх обов`язкових елементів складу злочину, є безпідставними. Разом з тим, оцінюючи питання наявності підстав для відшкодування шкоди, суд також приймає до уваги наступне. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Як було встановлено під час розгляду кримінального провадження у справі № 461/10645/23 цивільного позову [PERSON] до [PERSON] подано не було. Згідно ч. 2 ст. 1186 ЦК України, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , його батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Наведений факт в судовому засіданні підтвердили. Згідно відповіді Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, в Реєстрі територіальної громади м. Львова за адресою: [ADDRESS] станом на 17.11.2023 зареєстровано чотири особи, а саме: [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]. та [PERSON] , [INFO]. На підставі ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у зв`язку з пошкодженням майна. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Як роз`яснено судам в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4від 31березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Факт заподіяння позивачу шкоди підтверджений матеріалами кримінального провадження №461/10645/23, а також наданими позивачем та її представником доказами. Суд критично оцінює доводи відповідачів про те, що після встановлення діагнозу [PERSON] про неосудність вони неодноразово звертались до правоохоронних органів з питанням про поміщення сина в лікувальну установу, проте слідчі та інші працівники поліції стверджували, що таке поміщення можливе лише за відповідним рішенням суду, а в подальшому, після набрання законної сили таким рішенням, лише в супроводі та по направленню працівників поліції, оскільки жодних належних доказів з цього приводу суду не надано. Разом з тим, згідно положень ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обгрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення. У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обгрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно. У випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої цієї статті, заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обгрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обгрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обгрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду. Отже, відповідачі як родичі (батьки) [PERSON] наділені повноваженнями ініціювати питання про надання йому психіатричної допомоги. Натомість, незважаючи на обізнаність відповідачів у наявності у їх сина проблем з психічним здоров`ям, доказів щодо їх звернення з відповідною заявою судом не встановлено. Окрім цього, судом встановлено, що відповідно до медичної картки №2541/23 КНП Лор «ЛОКПЛ» стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] , дата госпіталізації 04.04.2023 - дата виписки 24.04.2023. Діагноз: змішані та інші розлади особистості. Рекомендації: динамічне спостереження лікаря-психіатра, прийом підтримуючого лікування. Відповідно до відповіді КНП ЛОП «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» №6046 від 15.11.2023, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на обліку не перебуває. Згідно відповіді КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» від 21.11.2023 №3983, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на психіатричною допомогою не звертався. З вищенаведеного вбачається, що відповідачі не вжили заходів щодо подальшого лікування, у формі відвідування лікаря-психіатра, після госпіталізації останнього до КНП ЛОР «ЛОКПЛ» з 04.04.2023 по 24.04.2023. Більш того, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричних експертиз та моніторингу наркотиків МОЗ України» № 625 від 29.06.2023, проведено експертизу відносно [PERSON] в рамках кримінального провадження №1202314140000460. Відповідно до обставин справи, за якою проводиться експертиза, події відбулись 30.04.2023. Згідно даного висновку: у даний час [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням у виді органічного шизофреноподібного синдрому, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; в період інкримінованого правопорушення [PERSON] також страждав хронічним психічним захворюванням у виді органічного шизофреподібного синдрому, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Суд також приймає до уваги доводи представника позивача про те, що [PERSON] неодноразово приймав участь у кримінальних провадження відносно свого сина [PERSON] в якості законного представника, що засвідчується наданими суду матеріалами відповідного судового провадження та визнається відповідачем [PERSON] . З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] , які проживали разом з [PERSON] на момент інкримінованих останньому дій у справі № 461/10645/23, знали про психічний розлад [PERSON] , але не вжили належних заходів щодо запобігання шкоді. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зазнала душевних страждань та інших негативних явищ внаслідок вчинених [PERSON] дій. Так, відповідно до висновку психолога [PERSON] (ФОП [PERSON] , і.н.з. [NUMBER] ), щодо [PERSON] , [INFO] , з якою було проведено 4 онлайн зустрічі в період з 2 по 16 квітня 2024 року, в ході яких було використано стандартизовані психодіагностичні методики, інтерв`ю, бесіду та спостереження та констатовано наявність негативного впливу пережитого травматичного досвіду на емоційний стан та буденне життя клієнтки, особливо що стосується встановлення довіри, взаємостосунків з партнером, ризику розвитку комплексного постравматичного розладу, зважаючи на наявну емоційну нестабільність і схильність до суїцидальних спроб, можливий ранній негативній досвід психотравм. [PERSON] рекомендовано зважати на можливість звертатись на гарячі лінії психологічної підтримки, користуватися можливостями коротких інтервенцій, як то разові консультації чи короткострокова співпраця з психологом, бути уважною до ускладнення психічних станів і звертатись до лікаря психіатра чи психотерапевта задля профілактики депресивних епізодів чи самоушкоджень, а також, по відчуттях готовності чи потреби пройти курс психотерапії. Окрім цього, згідно висновку психолога [PERSON] б/н від 09.01.2025, психологічне дослідження [PERSON] виявило загальну значну зміну в її психологічному стані. Травматична подія істотно вплинула на життя останньої, їй складно працювати, так як складно знаходитись в колективі інших людей, особливо чоловіків, спілкування обмежене, спостерігається виражене зниження розумової працездатності: уваги (звуження обсягу, переключення), пам`яті, виснаження психічних процесів. У відповідності до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер вчинених [PERSON] дій, їх наслідки відображені у зазначених вище висновках психологів, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а тому з урахуванням приписів ч. 2 ст. 1186 ЦК України та наведених вище обставин, які мають істотне значення, виходячи з міркувань розумності та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди з [PERSON] та [PERSON] , як батьків [PERSON] , на користь [PERSON] в розмірі 40000 грн. Даний розмір відшкодування завданої моральної шкоди, на думку суду, враховує всі обставини та відповідає вимогам розумності і справедливості та є співмірним і доцільним у даному провадженні. Згідно частини першої статті 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Таким чином, підсумовуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення заявлених позивачем вимог. При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (постанова КЦС ВС від 16.05.2018 у справі № 461/5420/14-ц). У частині першій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (постанова КЦС ВС від 24.03.2021 у справі № 462/2077/17). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 600 грн., тобто по 300 грн. з кожного.

Outcome: partial