Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 10 лютого 2022 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що з 12 серпня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей вже повнолітніх сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, подружжям спільною працею і за спільні кошти було придбано будинок [ADDRESS] , земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: [ADDRESS] , які (будинок і ділянка) зареєстровані на [PERSON] , та транспортні засоби: автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстровані також на [PERSON] .. Стосунки в сім?ї не склалися, відбувалися конфлікти, сім?я розпалась, звернулися до суду і рішенням від 14 червня 2021 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили. При розлученні питання з вихованням та утриманням дітей вирішили в добровільному порядку самостійно, але вирішити питання з поділом спільного майна не змогли, відповідачка заперечує проти частки бувшого чоловіка в спільному майні подружжя взагалі, не говорячи вже про рівність часток по закону, тому позивач вважав за можливе задоволення позову у повному обсязі та стягнення грошової компенсації. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на визначення частки майна його особистою власністю, але оскільки реалізувати це право і розпорядитися своєю власністю він позбавлений можливості відповідачем, то можливо це вирішити лише шляхом визначення часток власності спільного майна, стягнення грошової компенсації вартості його частки майна в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання закону, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим і нерухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав частко, заперечував проти позовної заяви в частині можливості поділу домоволодіння і земельної ділянки: це майно належить відповідачці особисто та придбано за її кошти, поділу не підлягає, доказів на підтвердження позову в цій частині позивач не надав. Стосовно поділу автомобілів згодна з запропонованим позивачем варіантом поділу цього рухомого майна в натурі зі сплатою позивачем грошової компенсації відповідачці. Позовні вимоги не обгрунтовані, не доведені і протирічливі, доказів на їх підтвердження суду не надано. Просила відмовити у задоволенні позовної заяви. Вислухавши пояснення представника позивача і його представника, представника відповідача, з`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом з наданих сторонами письмових матеріалів і доказів, пояснень представників сторін, позивача з`ясовано, що з 12 серпня 2000 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей вже повнолітніх сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, подружжям спільною працею і за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2005 року було придбано будинок [ADDRESS] , земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: [ADDRESS] , які (будинок і ділянка) зареєстровані на [PERSON] , право власності на земельну ділянку оформлено актом від 27 листопада 2009 року, та транспортні засоби: автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 29 червня 2013 року, і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 11 серпня 2012 року, зареєстровані також на [PERSON] .. Згодом стосунки в сім?ї погіршились, стали виникати конфлікти, сім?я розпалась, відповідачка звернулася до суду з позовом про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2021 року їх шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили. При розлученні питання з вихованням та утриманням дітей вирішили в добровільному порядку самостійно, але вирішити питання з поділом спільного майна не змогли, відповідачка заперечує проти частки бувшого чоловіка в спільному майні подружжя взагалі, не говорячи вже про рівність часток по закону, тому позивач вважав за можливе вирішення цього питання в судовому порядку по закону. З метою встановлення дійсної ринкової вартості будинку і автомобілів було проведено експертизу, визначена їх ринкова вартість. Як на правове підгрунття своїх вимог позивач посилається на наступне. Згідно зі статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів - із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частин першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. А також ст. 183, 369 Цивільного кодексу України, постанови Верховного Суду України у справі №125/2157/19 сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України) і інш.. Позивач вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля та виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що з підтверджують середньостатистичну ринкову вартість автомобілів, саме ринкову вартість автомобілів, вказану у висновку експерта-товарознавця підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну частки у спільному майні подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61- :з 19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22). Враховуючи наведене, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути грошову компенсацію. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на його думку, має право на визначення частки майна його особистою власністю, але оскільки реалізувати це право і розпорядитися своєю власністю він позбавлений можливості відповідачем, то можливо це вирішити лише шляхом поділу майна, визначення часток власності, стягнення грошової компенсації вартості при вирішенні пропорційності вартості і частки виділяємого в натурі транспортного засобу в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання закону, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач вважає невизначеність з цим протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм рухомим і нерухомим майном. Звернувся до відповідача з цим питанням, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив задовольнивши позов у повному обсязі. Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно що з 12 серпня 2000 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей вже повнолітніх сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, подружжям спільною працею і за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2005 року було придбано будинок [ADDRESS] , земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:03:058:0037, площею 0.10 га за адресою: [ADDRESS] , які (будинок і ділянка) зареєстровані на [PERSON] , право власності на земельну ділянку оформлено актом від 27 листопада 2009 року, та транспортні засоби: автомобіль «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 29 червня 2013 року, і автомобіль «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 11 серпня 2012 року, зареєстровані також на [PERSON] .. Згодом стосунки в сім?ї погіршились, стали виникати конфлікти, сім?я розпалась, відповідачка звернулася до суду з позовом про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2021 року їх шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили. При розлученні питання з вихованням та утриманням дітей вирішили в добровільному порядку самостійно, але вирішити питання з поділом спільного майна не змогли, відповідачка заперечує проти частки бувшого чоловіка в спільному майні подружжя взагалі, не говорячи вже про рівність часток по закону, тому позивач вважав за можливе вирішення цього питання в судовому порядку по закону. З метою встановлення дійсної ринкової вартості будинку і автомобілів було проведено експертизу, визначена їх ринкова вартість: згідно висновку № 388-23 від 03 травня 2023 року ринкова вартість автомобіля «Тойота камрі», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 29 червня 2013 року, складає 576\~721 грн., ринкова вартість автомобіля «Ніссан жук», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , придбаний 11 серпня 2012 року, складає 381\~812 грн.. За статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів - із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частин першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю ми. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників днину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини 2 статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі №125/2157/19 сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувана, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. Позивач вжив всіх можливих заходів для доведення придбання вказаного спірного майна за спільні кошти, дійсної вартості спірних автомобілів, будинку та виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що з підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, адже саме ринкова вартість автомобілів, вказана у висновку експерта-товарознавця підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну частки у спільному майні подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61- :з 19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22). Предметом цього спору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі. Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного в позові рухомого майна,

Outcome: approved