Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

У провадження Чечелівського районного суду м. Дніпра за допомогою системи «Електронний суд» надійшла вищезазначена позовна заява. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 26 жовтня 2006 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Автокразбанк» було укладено кредитний договір з метою придбання квартири. В той же день між сторонами було укладено договір іпотеки серії ВЕС №984148-984151, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Ліаною Леонідівною за реєстровим №7013. Крім того, 26 жовтня 2006 року між позивачкою та [PERSON] (продавцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений тим же нотаріусом за реєстровим №7011. На підставі укладеного договору іпотеки, приватним нотаріусом Вдовіною Л.Л. під №3956737 було зареєстровано обтяження заборону на відчуження нерухомого майна. Позивачка зазначає, що вона є власницею об`єкта нерухомого майна квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказаний кредит було повністю сплачено, однак після виконання зобов`язань за кредитним договором не було вжито жодних заходів щодо зняття обмеження у вигляді заборони на відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку. Постановою Правління Національного банку України №320 від 30 травня 2014 року ПАТ «Автокразбанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв`язку з чим того ж дня виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №40 про запровадження тимчасової адміністрації у вказаному банку та призначення уповноваженої особи Фонду для здійснення тимчасової адміністрації. Після відкликання банківської ліцензії Фондом гарантування вкладів було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Автокразбанк», яка тривала до її повного завершення. Відповідно до запису, внесеного 27 серпня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ПАТ «Автокразбанк» було припинено як юридичну особу, що офіційно підтвердило завершення процесу ліквідації банку. Незважаючи на повне виконання зобов`язань за кредитним договором, державна реєстрація іпотеки та заборона на відчуження квартири залишаються чинними, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з вимогою визнати припиненою іпотеку, оформлену за договором іпотеки серії ВЕС №984148-984151 від 26 жовтня 2006 року, укладеним між ВАТ «АКБ «Автокразбанк» та [PERSON] , та скасувати державну реєстрацію іпотеки та відповідної заборони на відчуження нерухомого майна, накладеної на підставі вказаного договору. Ухвалою від 23 травня 2025 року відкрито провадження у справі, та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, за клопотанням позивача та згідно переліку витребувано документи, що мають істотне значення для правильного та об`єктивного вирішення спору, зокрема документи, пов`язані із кредитними та іпотечними правовідносинами сторін. 03 червня 2025 року від представника відповідача Кібець Р.Р. надійшли письмові пояснення в яких він зазначив, що виконати вимоги ухвали суду щодо надання копій кредитного договору та інших документів неможливо з об`єктивних причин, оскільки ПАТ «Автокразбанк» було ліквідовано, про що 27.08.2019 внесено запис до ЄДР. Після завершення ліквідації всі документи банку передано до архіву НБУ згідно з актами приймання-передачі. У Фонду відсутні первинні документи банку. Відповідно до постанови Правління НБУ №130 від 27.11.2018, строк зберігання кредитних документів становить 5 років після виконання зобов`язань. Також відповідач наголосив, що за наявними в архівах даними кредитні зобов`язання позивача за договором від 26.10.2006 року були виконані в повному обсязі ще до запровадження тимчасової адміністрації 30.05.2014 року. Враховуючи наведене, Фонд просив суд визнати причини неможливості надання документів поважними та такими, що не залежать від нього. (а.с.56-58). Окрім цього,\~того ж\~дня від\~представника відповідача\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву в\~якому Фонд\~гарантування вкладів\~фізичних осіб\~просив суд\~відмовити в\~задоволенні позовних\~вимог в\~повному обсязі. Основним аргументом Фонду є те, що він є неналежним відповідачем у спорі про припинення іпотеки. Зазначив , що ФГВФО є державною установою, яка здійснює лише функції тимчасового адміністратора або ліквідатора неплатоспроможного банку і управляє активами банку, включно з правами вимоги за іпотечними договорами. Фонд не є правонаступником неплатоспроможного банку, так само як не є стороною іпотечного договору, кредитором чи боржником, іпотекодавцем або іпотекодержателем. Відповідно до ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 27 серпня 2019 року було внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 15851110049000657 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Автокразбанк» як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим. Згідно ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. Таким чином, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «Автокразбанк» припинено. Також відповідач зазначив, що згідно даних архівів, які знаходяться у розпорядженні Фонду, зобов`язання позивача за кредитним договором № 03/ф061/06 від 26.10.2006 року перед ПАТ «Автокразбанк» були виконані в повному обсязі ще до запровадження тимчасової адміністрації, яка була розпочата 30.05.2014 року (а.с.62-69). 04 червня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій останній зазначив, що доводи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є загалом слушними, однак вони не спростовують вимог позову та не можуть бути підставою для відмови у його задоволенні. Позивач наголосив, що правова позиція, викладена у відзиві, суперечить усталеній судовій практиці Верховного Суду, який неодноразово розглядав справи з аналогічними правовідносинами та ставав на захист прав позивачів у подібних ситуаціях. Зокрема, у справах №308/14160/21, №333/8899/21 та №295/7291/20 Верховний Суд визнавав припиненими обтяження та іпотеки, укладені з банками, які були ліквідовані, виходячи з того, що основні зобов`язання за кредитними договорами були повністю виконані. У контексті цієї справи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб також підтвердив, що за кредитним договором №03/ф061/06 від 26.10.2006 усі зобов`язання були виконані в повному обсязі ще до запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Автокразбанк». Враховуючи це, позивач вважає, що іпотека за договором ВЕС 984148984151 від 26.10.2006 є припиненою, а записи про обтяження підлягають виключенню з державних реєстрів. Позивач просив суд врахувати вищезазначені обставини, застосувати за аналогією абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, визнати іпотеку припиненою та скасувати записи про заборону відчуження і обтяження на нерухоме майно (а.с.77-79). 02 липня 2025 року Національний банк України на виконання ухвали суду від 23.05.2025 року про витребування доказів направив лист, у якому повідомив, що кредитна справа (кредитний/іпотечний договори) на ім`я [PERSON] в описах архівних справ ПАТ «Автокразбанк» не зазначені та на архівне зберігання до НБУ не передавалися. За актами від 13.05.2021 та 15.09.2022 документи, зокрема кредитні справи за 2006-2016 роки, були знищені через закінчення строку зберігання. Відповідно до звіту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на момент завершення ліквідації банку кредитний портфель відсутній (а.с. 96). 15 липня 2025 року Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна на виконання вимог ухвали суду від 23.05.2025 року надіслала копію посвідченого нею договору іпотеки від 26.10.2006 року за реєстровим №7013. Також повідомила, що [PERSON] або уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Автокразбанк» не звертались з питання щодо припинення договору іпотеки та зняття запису про заборону. (а.с.99-117). В судові засідання призначені на 17.06.2025; 07.10.2025 р. сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, від представника позивача та представника відповідача надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 26 жовтня 2006 року між ПАТ «Автокразбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір за №03/ф061/06, а саме для придбання квартири. Відповідно до п.1.1. вказаного кредитного договору кредитор надає позичальнику кредит в сумі 10 000 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 25 жовтня 2016 року, із сплатою 15% річних. (а.с.106). 26 жовтня 2006 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. 26.10.2006 р., зареєстрованого в реєстрі за № 7011. (а.с. 110). 26 жовтня 2006 року в забезпечення кредитного договору, між ПАТ «Автокразбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки ВЕС 984148-984151, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Ліаною Леонідівною 26.10.2006 р., зареєстрований в реєстрі за № 7013, відповідно до умов якого було передано в іпотеку та накладено заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 100-105). 11 червня 2014 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , в результаті чого прізвище [PERSON] було змінено на « [PERSON] » (а.с. 16). Позивачка зазначає, що нею повністю виконано зобов`язання за кредитним договором від 26.10.2006 р, що укладався з ПАТ «Автокразбанк». Попри це, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 424403450 від 28.04.2025 року наявні записи про обтяження квартири за адресою: [ADDRESS] , (номер РПВН: 16090390), зокрема: - реєстраційний номер обтяження 3956737; тип обтяження заборона на нерухоме майно; зареєстроване: 26.10.2006 16:53:08 за № 3956737 реєстратором: Приватний нотаріус Вдовіна Л.Л., [ADDRESS] ; підстава обтяження: договір іпотеки, ВЕС984148-984151, реєстр №7013, 26.10.2006, Приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л. (а.с.20). Сторонами визнано, що 27.08.2019 був внесений запис до ЄДР про державну реєстрацію припинення ПАТ «Автокразбанк» як юридичної особи, а зобов`язання за кредитним договором № 03/ф061/06 від 26.10.2006 перед ПАТ «Автокразбанк» виконані позивачкою у повному обсязі до дати запровадження тимчасової адміністрації, яка була розпочата 30.05.2014 р. (а.с.27). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст.ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права іпотеки припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання у зв`язку з його повним виконанням та закінченням строку дії іпотечного договору. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Згідно ч.3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою (п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язанням про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст. 609 ЦК України). Враховуючи викладене, укладення договору застави (іпотеки) зумовлює виникнення між заставодержателем і заставодавцем додаткового (акцесорного) зобов`язання відносно до основного, забезпеченого заставою (іпотекою). З огляду на похідний характер застави (іпотеки), виконання забезпеченого заставою основного зобов`язання або його припинення з інших підстав припиняє право застави (іпотеки). Ст. 609 ЦК України, визначає припинення зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи. Під ліквідацією розуміється спосіб припинення юридичної особи без правонаступництва. Юридична особа є такою, що припинена, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 5 ст. 104 ЦК України). Ліквідація для юридичних осіб призводить по своїй суті до аналогічних правових наслідків, що і смерть фізичної особи, тобто, обумовлює припинення правоздатності юридичної особи. Замість припиненої юридичної особи не виникає іншої юридичної особи, яка наділяється її майном; зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи як за добровільного, так і за примусового порядку її ліквідації. Стаття 609 ЦК України поширюється на договірні, недоговірні, основні та додаткові (акцесорні) зобов`язання. Відтак, у даній справі, з урахуванням положень статті 609 ЦК України, факту ліквідації юридичної особи позикодавця за кредитним договором, фактів відсутності будь-якого підтвердження чинності зобов`язань позивача як позичальника перед банком за кредитним договором, наявні підстави для висновку про припинення зобов`язань між сторонами за таким договором, та внаслідок цього припинення права іпотеки. Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Ця позиція відображена в постановах Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, від 18.04.2022 в справі № 520/1185/16-ц, від 05.12.2022 у справі №214/7462/20. Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Такий висновок зазначено в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі N9638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, оскільки позивач є власником квартири, та існують об`єктивні перешкоди у здійсненні ним як власником своїх правомочностей, тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, враховуючи, що він не мав зобов`язань перед банком ще до його ліквідації. За змістом положень ст.ст. 509, 526, 598 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі виконання у повному обсязі основного, а не будь-якого іншого зобов`язання, забезпечення якого передбачено іпотечним договором. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема на підставі його виконання. За відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора за основним зобов`язанням і припинення у зв`язку з цим основного зобов`язання іпотека припиняється (Висновок ВС, Постанова від 06.04.2020р., справа №751/4657/18, провадження № 61-7916св19). З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. Згідно відзиву на позовну заяву, поданого представником відповідача, Фонді гарантування вкладів фізичних осіб підтвердив, що згідно даних архівів, які знаходяться у розпорядженні Фонду, зобов`язання за кредитним договором № 03/ф061/06 від 26.10.2006 перед ПАТ «Автокразбанк» виконані в повному обсязі до дати запровадження тимчасової адміністрації, яка була розпочата 30.05.2014 р. Таким чином, можливо дійти висновку, що позивачкою виконано умови основного (кредитного) договору №03/ф061/06 від 26.10.2006 р., на виконання якого було укладено іпотечний договір ВЕС 984148-984151 від 26.10.2006 р. Все вище викладене в сукупності свідчить про наявність підстав, передбачених ст.17 Закону України «Про іпотеку», для визнання іпотеки припиненою. Доказів протилежного судом не здобуто та сторонами не надано. Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 500/4127/16-ц (провадження № 61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). Згідно правового висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19 (пункти 54, 68-70): іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, то суди мали ухвалити рішення, яким зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, а не зобов`язувати вчинити такі дії нотаріуса. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивачка виконала у повному обсязі свої зобов`язання за кредитним договором, кредитне зобов`язання припинилося, що зумовлює припинення іпотеки з огляду на її похідний характер, у зв`язку з цим вимоги позову про припинення договору іпотеки, зняття та вилучення записів про обтяження нерухомого майна є обґрунтованими, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відносно заперечень відповідача про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є належним відповідачем у спорі про припинення іпотеки, суд вважає їх обґрунтованими. Водночас відносно вимоги відмовити у задоволенні позову з цих підстав має відзначити наступне. Враховуючи факт ліквідації ПАТ «Автокразбанк», що виступав контрагентом позивача у кредитному зобов`язанні, а також зважаючи на відсутність правонаступників, фактично відсутній будь-який належний відповідач до якого позивач міг би звернутись із зазначеними вимогами. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21) зроблено висновок, що: «у справі, що переглядається: [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання іпотеки припиненою, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку з припиненням без правонаступників юридичної особи - позикодавця, а тому є припиненою й іпотека. Вважала нотаріуса належним відповідачем за такими вимогами, оскільки лише нотаріус має повноваження зняти заборону на відчуження іпотечного майна; суди не звернули увагу, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи як у добровільному, так і за примусовому порядку її ліквідації. Стаття 609 ЦК України поширюється на договірні, недоговірні, основні та додаткові (акцесорні) зобов`язання; з урахуванням установлених обставин у цій справі, положень статті 609 ЦК України, ліквідації юридичної особи позикодавця (ПАТ КБ «Західінкомбанк») за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 261206/2203-271, укладеним між КБ «Західінкомбанк» та [PERSON] , існують підстави для висновку про припинення зобов`язань за кредитним договором, та внаслідок цього припинення права іпотеки за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року № 271, який укладений між ПАТ КБ «Західінкомбанк» та [PERSON]; касаційний суд зауважує, що належним відповідачем за вимогами про визнання іпотеки припиненою, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку є ПАТ «Західінкомбанк», щодо якого 03 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення без правонаступника юридичної особи. Проте, запис про реєстрацію обтяження не скасований, адже повідомлення про припинення іпотеки у порядку статті 74 Закону України «Про нотаріат» не подано. Наявність такого запису порушує право власника предмета іпотеки. Тлумачення частини першої статті 8 ЦК України свідчить: законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя ? рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо; умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин. Касаційний суд зауважує, що можуть існувати випадки, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Касаційний суд констатує, що в ЦК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). З вказаних підстав постановою Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №308/14160/21 за аналогічним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання припиненим обтяження (іпотеки) майна, переданого в іпотеку, Верховним Судом були скасовані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалено нове рішення про встановлення факту припинення обтяження (іпотеки) нерухомого майна, вчиненого на підставі іпотечного договору, укладеного між позивачем та ліквідованим банком. Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) - частина перша статті 8 ЦК України. Тлумачення частини першої ст. 8 ЦК України свідчить: законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо; умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин. Відтак, у даній справі, з урахуванням положень статті 609 ЦК України, факту ліквідації юридичної особи позикодавця за кредитним договором, фактів відсутності будь-якого підтвердження чинності зобов`язань позивача як позичальника перед банком за кредитним договором, зважаючи що завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та належний відповідач у спірних правовідносинах відсутній, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про припинення зобов`язань між сторонами за таким договором, та внаслідок цього припинення права іпотеки, - підлягають задоволенню. У позовній заяві позивачем зазначено, що нею понесені витрати, які складаються з судового збору у розмірі 2422,40 грн., а також витрат на правову допомогу, які нею попередньо оцінені у розмірі 10\~000,00 грн. Відносно можливих вимог щодо відшкодування вказаних витрат, суд має відзначити наступне. Враховуючи, що як було встановлено, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є належним відповідачем згідно заявлених позивачем вимог, відповідно стягнення з Фонду вказаних витрат суперечитиме таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність. При цьому суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №308/14160/21 за аналогічним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, де зазначено, що у справі за заявою про встановлення факту припинення іпотеки, поданою на загальних підставах у порядку позовного провадження, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто належний відповідач, на підставі аналогії закону також підлягає застосуванню частина сьома статті 294 ЦПК України, згідно з якою при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Зазначене зумовлено тим, що покладення судових витрат у зв`язку з розглядом такої заяви на неналежного відповідача, який при встановленні цього факту в порядку окремого провадження як заінтересована особа такі витрати не відшкодовує, суперечить закону (див.: постанову Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 333/8899/21 (провадження № 61-6732св23). З урахуванням наведеного відсутні підстави для розподілу судових витрат, а саме стягнення судового збору та витрат на правову допомогу. Отже, судові витрати у даній справі, понесені позивачем [PERSON] відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved