Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про повернення дитини за попереднім місцем проживання. У позовній заяві просив визнати незаконним утримання на території України неповнолітнього [PERSON] , який народився [INFO] в місті Брно, Чеська Республіка; зобов`язати [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , повернути неповнолітнього [PERSON] , який народився [INFO] в місті Брно, Чеська Республіка, до місця постійного проживання в [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у липні 2024 році [PERSON] забрала сина [PERSON] - [PERSON] та без відома та згоди батька дитини та під приводом звинувачень [PERSON] у вчинені сексуального насильства над своїм сином, покинула Чеську Республіку та приїхала в Україну. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 13 січня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого [PERSON] зазначає, що згідно з розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 852 від 09.10.2024 р., після дослідження всіх обставин комісією з питань захисту прав дитини «з метою захисту прав та законних інтересів [PERSON] » було вирішено: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з його матір`ю - [PERSON] . Вважає, що оскільки станом на сьогоднішній день дитина, громадянин України прибула до місця свого громадянства та постійного проживання, то відсутні будь-які законні та правові підстави для вжиття заходів щодо повернення ii до Чеської Республіки. В обгрунтування відзиву на позовну заяву також зазначає, що [PERSON] стосовно неї та [PERSON] вчинялось насильство. 20 січня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої реєстрація [PERSON] дитини громадянином України в Консульстві у місті Брно, про що [PERSON] стало відомо після виїзду [PERSON] з дитиною в Україну не скасовує той факт, що дитина залишається громадянином Чеської Республіки, має права та захист своїх інтересів у Чеській Республіці, право там проживати та інші гарантії як громадянин цієї держави. Також зазначає, що [PERSON] постійно жив в Чеській Республіці, ніколи до цього не бував в Україні, , тому дитина не могла «повернутися» в Україну «на постійне місце проживання». Стосовно застосування до [PERSON] та [PERSON] насильства зазначає, що дана обставина не підтверджується доказами. 03 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшло заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту якого [PERSON] зазначає, що [PERSON] є громадянином України, що підтверджується відповідною довідкою, а у Чехії будь-яких шкільних чи позашкільних заходів не відвідував. Зазначає, що [PERSON] ні їй, ні сину - [PERSON] матеріальної допомоги не надає. Вважає, що основна причина повернення на територію України - насильство з боку [PERSON] дружини [PERSON] , та їх малолітнього сина [PERSON] , а також відсутність грошей для подальшого проживання в Чехії при відсутності будь-якого матеріальної допомоги з боку [PERSON] . 26 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшло пояснення третьої особи щодо позову, відповідно до змісту зазначено, що Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, було отримано висновок оцінювання потреб родини, в якому зазначено, що умови проживання гр. [PERSON] можуть задовольнити базові потреби малолітнього [PERSON] , [INFO] . Зазначає також, що [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла садок) № 541 Шевченківського району м. Києва з 02 вересня 2024 року. Мати приділяє належну увагу вихованню сина, приводить та забирає з дошкільного закладу, відвідує батьківські збори, приймає участь в благоустрої ДНЗ. Ухвалою Шевченківського районного суду від 15 квітня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. За змістом ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. [PERSON] , громадянин Чеської Республіки та [PERSON] , громадянка України, зареєстрували шлюб у Чеській Республіці, у місті Адамов округ Бланско, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15 квітня 2021 року. За час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 28 червня 2021 року. З моменту укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали спільно з сином як одна сім`я в Чеській Республіці, місто Брно за адресою: [ADDRESS] , Чеська Республіка. Житло належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] . Підтвердженням проживання [PERSON] та [PERSON] з дитиною разом як одна сім`я за адресою: [ADDRESS] , Чеська Республіка підтверджується наступним: заявою від [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] ) про зарахування дитини [PERSON] (місце проживання : [ADDRESS] ) до закладу дошкільної освіти від 14 травня 2024 року; рішенням дитячого садочку міста Брно від 27 травня 2024 року адресоване [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) про зарахування [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) на дошкільку освіту в дитячий садочок; витягом з медичної документації [PERSON] (місце проживання : [ADDRESS] ) від 19 серпня 2024 року; викликом про отримання посилки [PERSON] , яка надійшла за адресою: [ADDRESS] ; листом на ім`я [PERSON] , що надійшов за адресою: [ADDRESS] . У липні 2024 року [PERSON] разом із сином - [PERSON] покинула Чеську Республіку та перетнула кордон з Україною. 06 вересня 2024 року [PERSON] звернувся до Міської прокуратури у місті Брно та до Поліції Чеської Республіки із повідомленням про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, а саме: незаконному звинуваченні у розумінні положень параграфу 345 Кримінального кодексу (надалі КК), перешкоджанню виконанню офіційного рішення у розумінні положень параграфу 337 КК, викраденню дитини у розумінні положень параграфу 200 КК, організації та забезпечення незаконного перетинання державного кордону у розумінні положень параграфу 340 КК, ставленні під загрозу виховання дитини у розумінні положень параграфу 201 КК. 20 липня 2024 року [PERSON] звернулась за спеціальною лінією «102» до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві. Відповідно до довідки Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, 20 липня 2024 року надійшло повідомлення зі спеціальної лінії «102» від [PERSON] , [INFO] про те, що за адресою: [ADDRESS] її колишній чоловік вчиняв протиправні дії відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В ході перевірки опитано заявницю - [PERSON] , яка під час спілкування пояснила, що в період 12 квітня 2024 року по 24 червня 2024 року, її чоловік, [PERSON] міг вчиняти протиправні дії відносно їхнього спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Так, у вказаній довідці зазначається, що не було надано достатніх доказів на підтвердження факту вчинення кримінального правопорушення за ст. 156 КК України, а тому матеріали перевірки підлягають списанню до справи Шевченківського УП. [PERSON] звернувся з листом до Офісу Міжнародного захисту дітей в Чехії. За наслідками розгляду листа [PERSON] листом Міністерства юстиції України [PERSON] повідомлено, що відповідно до письмової заяви матері дитини - [PERSON] , вона не має наміру повертати дитину до Чеської Республіки, оскільки вважає місцем проживання дитини Україну. 22 липня 2024 року [PERSON] в особі доктора права Лудвіка Шевчіка молодшого, адвоката звернувся до Міського суду у місті Брно із заявою про відкриття шлюбнорозлучногопроцесу між [PERSON] та [PERSON] . Листом Міського суду у місті Брно від 05 листопада 2024 року підтверджено, що 22 липня 2024 року до суду було подано позов про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] . Справа знаходиться на розгляді під номером 32 С 67/2024. В межах провадження було сплачено судовий збір за судове провадження, провадження триває. Також до суду було подано заяву про врегулювання відносин щодо неповнолітньої дитини та визначення розміру аліментів на період до і після розірвання шлюбу батьків, яка перебуває на розгляді під номером справи 129 С 15/2024. 03 липня 2024 року. [PERSON] було подано до Міського суду м. Брно клопотання про налагодження стосунків із дитиною та визначення аліментів за період до та після розірвання шлюбу сторонами цього провадження. Дане провадження провадиться за номером справи 129 Nc 15/2024. Відповідно до протоколу розгляду справи судом першої інстанції Міського суду м. Брно від 18 вересня 2024 року у справі про здійснення батьківських прав та обов`язків та стягнення аліментів у засіданні оголошено перерву на невизначений термін, щоб доповнити докази та з`ясувати можливість зустрічі у форматі відеоконференції, або перевірити хід процедури повернення. 10 липня 2024 року [PERSON] було подано до Міського суду м. Брно пропозицію внести запобіжний захід - заборону виїзду матері за кордон з неповнолітнім до остаточного завершення провадження у справі 129 Nc 15/2024 та пропозицію про обрання запобіжного заходу -встановлення контакту з дитиною. У серпні 2024 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року по справі № 761/29732/24 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Призначено судове засідання на 27 березня 2025 року о 09 год. 00 хв. Визначено додаткову дату судового засідання на 03 лютого 2025 року о 09 год. 00 хв. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року задоволено клопотання [PERSON] про залишення справи без розгляду. Станом на дату розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] проживає на території України, що підтверджується наступними доказами: довідкою дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №541 Шевченківського району міста Києва про те, що [PERSON] , [INFO] , відвідує дошкільний навчальний заклад закладу (ясла-садок) №541 Шевченківського району міста Києва з 02 вересня 2024 року по теперішній час; витягом з реєстру територіальної громади №2024/01043029 3від 30 серпня 2024 року; довідкою № 12 від 03 жовтня 2024 року, виданої фізичною особою-підприємцем [PERSON] про те, що [PERSON] , , [INFO] , відвідує комплекс занять (хореографія, англійська мова, ейдетика), які організовує ФОП [PERSON] на базі дошкільного навчального закладу (ясел-садка) № [NUMBER] з 01 вересня 2024 року по теперішній час. В поясненнях щодо вчинення стосовно сина [PERSON] насильства позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Допитана у якості свідка матір відповідача - [PERSON] зазначила, що за час проживання [PERSON] з [PERSON] у Чеській Республіці разом із сином - [PERSON] , в сім`ї склалась несприятлива атмосфера для виховання малолітнього сина. Зазначає, зокрема про схильніть [PERSON] до вживання алкогольних напоїв та зневажливого ставлення до [PERSON] . Проте вказані свідчення свідка не спростовують факту нагальної необхідності неповернення дитини до батька - [PERSON] в Чеську Республіку та можливості перебування дитини в більш безпечному середовищі. Крім того, свідок повідимила суд, що про намір залишити місце проживання [PERSON] разом із сином було прийнято без повідомлення та узгодження з батьком дитини - [PERSON] та під час його відсутності. Суд вважає, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо виховання своїх дітей, зокрема у випадку вирішення питання щодо зміни місця проживання малолітньої дитини, особливо враховуючи безпекову ситуацію в Україні, у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану, мало б вирішуватися за спільним обговоренням між батьками та за взаємною згодою останніх. Суд вважає несправедливим неузгодженняз позивачем рішення щодо питання переїзду його сина до іншого місця проживання, яке прийняла відповідач, посилаючись на агресивні дії позивача відносно неї та її сина. Так, 29 червня 2024 року [PERSON] звернулась до Міського управління поліції міста Брно, 5-го відділу загальної злочинності Поліції Чеської Республіки з заявою про вчинення злочину стосовно її малолітнього сина. Станом на 11 січня 2025 року результати розгляду заяви [PERSON] від 29 червня 2024 року суду невідомі. Відповідно до довідки Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, 20 липня 2024 року до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві надійшло повідомлення зі спеціальної лінії «102» від [PERSON] , [INFO] , про те, що за адресою: [ADDRESS] її колишній чоловік вчиняв протиправні дії відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В ході перевірки опитано заявницю - [PERSON] , яка під час спілкування пояснила, що в період 12 квітня 2024 року по 24 червня 2024 року, її чоловік, [PERSON] міг вчиняти протиправні дії відносно їхнього спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Так, у довідці Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві зазначається, що не було надано достатніх доказів на підтвердження факту вчинення кримінального правопорушення за ст. 156 КК України, а тому матеріали перевірки підлягають списанню до справи Шевченківського УП. 06 вересня 2024 року [PERSON] подано заяву Начальнику служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Дмитренку О.М., відповідно до змісту якої просить провести профілактичну роботу з [PERSON] - батьком малолітньої дитини: [PERSON] на предмет недопущення вчинення в подальшому протиправних дій психологічного характеру відносно свого сина. Станом на 11 січня 2025 року результат розгляду заяви [PERSON] від 06 вересня 2024 року суду невідомий. Згідно з відповіддю заступника начальника відділу захисту інтересів дітей, які є потерпілими у кримінальному провадженні управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні Департаменту захисту інтересів дітей та протидії домашньому насильству Офісу Генерального прокурора Олексія Зленка від 09 січня 2025 року №24/1/11 щодо ймовірного вчинення домашнього насильства стосовно [PERSON] та дій сексуального характеру стосовно малолітнього [PERSON] звернення направлено для розгляду до Київської міської прокуратури, посадові особи якої уповноважені в межах компетенції вирішувати порушені питання. 21 січня 2025 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження №12025100100000264 за ознакою вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України. Згідно з ст. 126-1 КК України домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи, -карається громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або пробаційнимнаглядом на строк до п`яти років, або обмеженням волі на той самий строк, або позбавленням волі на строк до двох років. Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Вказане положення ст. 62 Конституції України деталізується і в кримінальному процесуальному законодавстві. Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Станом на дату ухвалення рішення по справі про наявність обвинувального вироку суду, суду не відомо. Стосовно заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень суд зазначає наступне. Відповідно до п.1.2. Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року №6 з медичної точки зору, тілесні ушкодження - це порушення анатомічної цілості тканин, органів та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів - фізичних, хімічних, біологічних, психічних. Згідно з постановою ККС ВС у справі № 531/193/19 якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення. Суд зазначає, що з матеріалів відзиву на позовну заяву та додатків до нього у вигляді фотографій тілесних ушкоджень не вбачається за можливе встановити взаємозв`язок між зображеними на фотографіях тілесними ушкодженням та їх заподіяння позивачем. Заподіяння тілесних ушкоджень є кримінально караним діянням, відповідальність за яке передбачено Кримінальним кодексом України. Стосовно визначення Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією місця проживання [PERSON] з матір`ю - [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що згідно з п. 2 ст. 10 Конвенції про права дитини дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 06 вересня 2024 року [PERSON] подано заяву до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до змісту якої [PERSON] просила визначити місце проживання її сина - [PERSON] , [INFO] , з нею - [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідкою учня загальноосвітнього навчального закладу про результати обов`язкового медичного профілактичного огляду № 086-1/о від 29 серпня 2024 року [PERSON] за результатами огляду є здоровим. 11 вересня 2024 року дитячим психологом Івановим Юрієм Федоровичем був складений висновок. У змісті досліджуваного висновку дитячим психологом Івановим Юрієм Федоровичем констатується наявність у Александера поточних психоемоційних проявів, які виявляються назовні саме під час консультації. Психолог зазначає, що для [PERSON] можна стверджувати про необхідність його проживання з матір`ю [PERSON] . 18 вересня 2024 року Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації документом від 18 вересня 2024 року повідомила [PERSON] про необхідність надання на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві пояснень/згоди/заперечення стосовно розгляду даного питання та визначення місця проживання дитини. Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації визначено №852 від 09 жовтня 2024 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, громадянкою [PERSON] . Контроль за виконанням цього розпорядження покладено на заступника голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Чудзюка О.О. Як вбачається із розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації визначено №852 від 09 жовтня 2024 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не вбачається відомостей про те, чи була врахована позиція [PERSON] стосовно розгляду даного питання. Водночас, рішенням Міського суду міста Брно від 29 січня 2025 року визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком, навіть на період після розірвання шлюбу його батьків. Суд зауважує, що рішення Міського суду Брно від 29 січня 2025 року не є обов`язковим на території України. Таке рішення має пройти процедуру визнання та виконання відповідно до Глави V Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах. Стосовно громадянства [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ст. 3 Європейської конвенції про громадянство від 06 листопада 1997 року кожна держава визначає у своєму законодавстві, хто є її громадянами. ?Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про громадянство від 06 листопада 1997 року кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві, що її громадянство ex lege набувають такі особи: a) діти, один із батьків яких на час народження цих дітей має громадянство цієї держави-учасниці, за винятком будь-яких випадків, що можуть бути передбачені у її внутрішньодержавному праві для дітей, які народилися за межами держави. Стосовно дітей, батьківство яких встановлюється шляхом визнання, у судовому порядку або шляхом подібних процедур, кожна держава-учасниця може передбачити, що дитина набуває її громадянства за процедурою, яка визначається її внутрішньодержавним правом; b) знайдені на її території немовлята, які інакше стали б особами без громадянства. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках. Відповідно до свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 28 червня 2021 року [PERSON] народився [INFO] у місті Брно, Брно-центр, кадастрова територія Штиржіце, порядковий номер 553. Суд зауважує, що в даному свідоцтві не міститься відомостей стосовно того, до громадянства якої держави належить [PERSON] , [INFO] . Водночас, відповідно до матеріалів відзиву на позовну заяву вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України, що підтверджується довідкою, виданою Консульством України в місті Брно, Чеська Республіка від 09 лютого 2022 року № 61325-536-025. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Оскільки мати [PERSON] , [PERSON] , станом на 23 червня 2021 року була громадянкою України, її син, [PERSON] , [INFO] , мав право набути громадянства України незалежно від того, народився він на території України чи поза її межами. Щодо позовних вимог суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 Конвенції права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 Конвенції права дитини, 1. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Відповідно до ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: особі, a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до ст. 4 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Відповідно до ст. 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Для цілей цієї Конвенції: a) "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Відповідно до ст.11 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей. Відповідно до ст.12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. ? Відповідно до ст. 1 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей цілями цієї Конвенції є a) визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; b) визначити, яке право має застосовуватися такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; c) визначити право, що застосовується до батьківської відповідальності; d) забезпечитивизнання та виконання таких заходів захисту в усіх Договірних Державах; e) запровадити таке співробітництво між органами Договірних Держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції. ? Згідно з п. п. 1, 2 ст. 7 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей У разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживе в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі. Переміщення або утримування дитини вважається неправомірним, якщо: a) це порушує права опіки, набуті особою, установою чи будь-яким іншим органом, спільно чи окремо, за правом держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування; та b) на момент переміщення або утримування такі права фактично здійснювалися, спільно або окремо, чи здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права опіки, зазначені вище в підпункті "a", можуть виникати, зокрема, в силу закону або внаслідок судового чи адміністративного рішення або з угоди, яка має юридичну силу згідно з правом тієї Держави. Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексуУкраїни дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта та шоста статті 19 СК України). Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи. Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Крім цього, ЄСПЛ у рішенні по справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» від 12.07.2007 року зазначив, що суди не можуть відмовляти у прийнятті рішення про повернення дитини на підставі підпункту b пункту 1 статті 13 Конвенції 1980 року, посилаючись на те, що «розлучення дитини з матір`ю порушує право на сімейне життя». Більше того, ЄСПЛ під час розгляду цієї справи дійшов висновку, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав її головне правило, захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання. Принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини закріплений у ст. 24 Конституції України та ст. 141 Сімейного кодексу України. Відповідно законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Поруч з цим слід враховувати, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. [PERSON] з народження, а саме з [INFO] , проживав в Чеській Республіці, де народився, до того часу, коли у серпні 2024 року з [PERSON] покинув територію Чеської Республіки та перетнув кордон України, де наразі проживає з [PERSON] . У судовому засіданні 22 травня 2025 року було допитано [PERSON] у якості свідка. [PERSON] зазначив, що після від`їзду [PERSON] він подав на розлучення. Міський суд в Чехії вирішив, зокрема, питання щодо місця проживання дитини та аліментів. Так, в рішенні було зазначено, що син має проживати з батьком. [PERSON] наразі оскаржує це рішення. [PERSON] у своїх свідченнях під час судового засідання 22 травня 2025 року також зазначає, що [PERSON] було заздалегідь відомо про отримання українського паспорту для сина, а тому від`їзд не пов`язаний із обвинуваченням позивача у педофілії. У судовому засіданні від 22 травня 2025 року [PERSON] зазначив, що піклувався сім`єю та насилля не вчиняв. З сином не бачився протягом 10 місяців. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19 сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" на території України було введено воєнний стан, який було продовжено подальшими Указами Президента України, а саме Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року, Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022 року, Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022 року, Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022 року, Указом Президента № 757/2022 від 07.11.2022 року, Указом Президента № 58/2023 від 06.02.2023 року, Указом Президента № 254/2023 від 01.05.2023 року, Указом Президента № 451/2023 від 26.07.2023 року, Указом Президента № 734/2023 від 06.11.2023 року, Указом Президента № 49/2024 від 05.02.2024 року, Указом Президента № 271/2024 від 06.05.2024 року, Указом Президента № 469/2024 від 23.07.2024 року, Указом Президента № 740/2024 від 28.10.2024 року, Указом Президента № 26/2025 від 14.01.2025 року, Указом Президента № 235/2025 від 15.04.2025 року, Указом Президента № 478/2025 від 14.07.2025 року. Так, Указом Президента № 478/2025 від 14.07.2025 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб. Отже, станом на дату ухвалення рішення правовий режим воєнного стану на території України триває. Правові позиції Верховного Суду вказують на пріоритетність перш за все безпекового благополуччя дитини. Так, у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі №753/572/20 Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків, а також, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатись з матір`ю в Румунії. Малолітній [PERSON] , [INFO] ., народився, проживав у Чеській Республіці до липня 2024 року, коли покинув територію Чеської Республіки з матір`ю - [PERSON] до переїзду в Україну, на території якої від 24 лютого 2022 року по дату розгляду справи судом діє правовий режим воєнного стану. У контексті введення воєнного стану на території України підвищується рівень ризиків для життя, здоров`я, психологічної стабільності дитини. Якщо один із батьків, перебуваючи за кордоном, здатний забезпечити дитині стабільне та безпечне середовище, регулярний доступ до освіти та медичних послуг, підтримку психічного здоров`я, це може краще відповідати інтересам дитини, ніж залишатися в зоні ризику. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Згідно із ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері З урахуванням найкращих інтересів дитини та, зокрема, безпекової ситуації на території України, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн.

Outcome: approved