Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

11.12.2024р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідачка), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог поданої 07.04.2025р., просить встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] самостійно виховує та утримує малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2021 році він познайомився з відповідачкою та з вересня 2021 року фактично стали поживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, тобто у фактично шлюбних відносинах, створили сім`ю, вели спільне господарство, проводили разом весь свій вільний час, разом відпочивали, подорожували. За час спільного проживання у сторін народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 227 від 16.05.2023р. Вказане підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 20.02.2024р. Врадіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно якого зазначено: в графі мати - [PERSON] , в графі батько - [PERSON] . Спочатку сімейне життя позивача з відповідачкою складалось добре, вони вели спільний побут, спільно виховували та утримували дитину. Проте, на протязі останнього часу відповідачка перестала приймати участь у вихованні дитини та залишала її на батька чи бабусю - [PERSON] . В кінцевому результаті відповідачка фактичного припинила піклуватись дитиною та займатись її утриманням. У зв`язку з вищевикладеним позивач з двадцятих чисел 2024 року почав самостійно виховувати та утримувати дитину, а відповідачка виїхала де до цього разом проживали з дитиною, а син залишився проживати з позивачем. Місце відповідачки на даний час позивачу невідоме. З цього часу позивач самостійно виховує свого сина та він повністю знаходиться на його утриманні. При цьому, відповідачка участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає, не цікавиться його успіхами в житті, духовним та фізичним розвитком. За місцем проживання сина в будинку [ADDRESS] позивачем було створено всі умови для проживання та розвитку дитини, син має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для його навчання та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та, в разі необхідності, лікування сина завжди вирішує позивач та він же відвідує сімейного лікаря з дитиною за необхідності, а також дитячий садок. За таких обставин, позивач вважає, що існує необхідність у встановлення юридичного факту самостійного його утримання та виховання для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань, за потреби, на вступ на навчання. Також необхідно мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на одержання державної допомоги, як батька одинака, оскільки, матір дитини виїхала та невідомо де знаходиться. Крім того матір дитини не має громадянства України, а посвідка на проживання на території України давно прострочена і поновити вона не зможе так як громадянка РФ. Також позивач вказує, що повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини, як фізичному, так і моральному, створює сприятливі умови для всебічного розвитку дитини. Відповідачка як мати дитини - навіть не спілкується з сином та взагалі не займається вихованням. Тобто, будь-яких дій, які б свідчили про намагання відповідачки виховувати сина, приділяти йому увагу, надавати допомогу (в тому числі матеріальну) відповідачкою добровільно взагалі не вчиняється, що свідчить про відсутність зацікавленості відповідачки у тому, як живе її рідний син. Крім того, Відповідач своїми діями навпаки створює перепони у нормальному розвиткові дитини. Підсумовуючи вищевикладене позивач стверджує, що такі дії відповідачки завдають шкоди здоров`ю дитині та прямо порушують положення ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, які закріплюють обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідачка ні де не працює, не має самостійного доходу, і взагалі не займається вихованням сина. За таких умов, позивач переконаний, що малолітньому сину буде краще із ним. Також позивач вказує, що спілкуванню відповідачки з дитиною не перешкоджає, але на сьогоднішній день фактично відповідачка не виконує в повній мірі свої обов`язки, як мати, її безвідповідальність щодо здоров`я дитини та постійні перепони в можливості нормально виховувати дитину та надавати їй все необхідне тільки ускладнюють виконання покладених обов`язків як батька. Психологічно син не готовий проживати разом з матір`ю, оскільки вихованням сина повністю займався та займається на даний час позивач і у нього з сином тісний зв`язок батька і дитини. За такого позивач бажає встановити факт самостійного виховання та утримання дитини батьком для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань, за потреби, на вступ на навчання, так як матір не має жодних документів на підтвердження особистості, і добровільно (за її бажанням) будь-яких дозволів чи мирно вирішити дану ситуацію не має можливості. В свою чергу позивач не бажає позбавляти батьківських прав відповідачку, так як це буде порушувати права дитини на спадщину, за наявності такої в майбутньому чи інших прав дитини, а лише встановити факт невиконання обов`язків відповідачки як матері, щодо своєї дитини. Під час судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві, однак не зміг докладно пояснити, які саме та яким чином відповідачка порушує його права на виховання дити, яким чином відповідачка перешкоджає йому виховувати, утримувати та забезпечувати дитину. При цьому зазначив, що відповідачка не порушує його прав. Представниця третьої особи [PERSON] просила прийняти рішення на розсуд суду, водночас зазначила, що орган опіки та піклування вважає, що в інтересах дитини за краще щоб вона проживала з позивачем. Відповідачка в судові засідання 03.07.2025р., 10.09.2025р. та 09.10.2025р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомила, із заявами та клопотаннями на адресу суду не зверталася. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі відповідачки за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представниці третьої особи, суд вважає встановленим таке. [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є позивач, а матір`ю - відповідачка, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 20.02.2024р. Врадіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00043925482 від 06.03.2024р. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 26.10.2024р. місцем реєстрації позивач з 21.12.2010р., а дитина з 08.03.2024р. є [ADDRESS] . Згідно довідки № 1740 від 13.02.2025р. У житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивач. Відповідно до акту обстеження від 11.05.2023р., проведеного депутатом Врадіївської селищної ради Т. Шевчук, відповідачка проживає за адресою: [ADDRESS] . З акту обстеження умов проживання 21.11.2024р. вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживає позивач, дитина та [PERSON] (бабуся дитини). Фактів проживання відповідачки з дитиною не встановлено, зі слів бабусі відповідачка не приймає у часті у виховані дитини, матеріально не забезпечує, не спілкується з дитиною та не відвідує її. Відповідно до довідок Врадіївського закладу дошкільної освіти Калинонька № 98 від 22.11.2024р. та № 06 від 20.02.2025р. [PERSON] був влаштований до закладу дошкільної освіти позивачам, який бере активну участь у виховані сина. Між позивачем та дитиною спостерігається довірливі, теплі відносини, дитина протягом дня чекає приходу позивача та з радістю йде з ним додому. Відповідачка не бере участь у виховані дитини, не приводить і не забирає з садочка, не спілкується з вихованням та не цікавиться життям дитини. У висновку № 65-15-01 від 03.03.2025р. орган опіки та піклування, з огляду на те, що дитина проживає з позивачем і саме останній виховує та утримує дитину, а відповідачка не приймає участі у виховані і утриманні дитини та не бажає цього робити, рекомендував визначити місце проживання дитини [PERSON] з позивачем. З показань свідків [PERSON] та [PERSON] , які є бабусею та матір`ю позивача, вбачається, що дитина проживає з позивачем і саме він займається вихованням, лікуванням та забезпеченням дитини. Відповідачка не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, а лише декілька разів відвідувала сина протягом декількох годин. Останнього разу відповідачка спілкувалася з дитиною на її день народження [INFO] . Суд не бере до уваги довідку № 10 від 16.01.2024р. щодо стану здоров`я [PERSON] , оскільки остання не стосується предмет спору та обставин зазначених позивачем на підтвердження позовних вимог. Встановив вказані обставини, суд приходить до таких висновків. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В силу ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В свою чергу, ч. 5 ст. 263 ЦПК України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Також з комплексного аналізу чинного законодавства вбачається, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11.07.2017р. у справі М. С. проти України, заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Хант проти України від 07.12.2006р., заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Статтею 159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. З огляду на вищевказані норми СК України слід дійти висновку, що законодавцем чітко визначено права та обов`язки батьків по відношенню до дитини, способи їх реалізації, а також порядок вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Даючи оцінку обставинам зазначеним позивачем у позовній заяві в контексті обраного позивачем способу захисту порушених чи оспорюваних його прав, суд приходить до висновку, що жодні права позивача як батька відповідачкою не порушені, що і визнав позивач під час судового розгляду. Між сторонами відсутній спір щодо їхньої участі у виховані дитини. При цьому, слід зазначити, що, за умови наявності між сторонами спору, обраний позивачем спосіб захисту порушених чи оспорюваних прав не є ефективним та не гарантує йому повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання ним відповідного відшкодування. Крім цього, в контексті вищевикладеного слід також зазначити, що розглядаючи питання щодо можливості встановлення факту самостійного виховання дити одним із батьків за правилами окремого провадження, Верховний Суд у постанові від 10.09.2025р. у справі № 725/6970/24 дійшов висновку, що з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132 цс 23). Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Звертаючись до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник просив суд встановити факт самостійного виховання малолітньої доньки. Метою встановлення факту заявник визначив захист прав та інтересів дитини і його права як батька, що самостійно виховує та утримує малолітню дитину; подальше оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків. Проте встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дітей, а також потребує дослідження й врахування інтересів дітей. У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. Згідно з частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ураховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що вказана справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дитини. Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків стосовно дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, у тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (див.: пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132 цс 23). В сукупності вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов безпідставний та необґрунтований, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не відповідає вимогам закону, а відтак позов не підлягає задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed