Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

У липні 2025 року позивач звернувся до суду з указаним позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за договором про споживчий кредит №\~142056 від 30.05.2024 у розмірі 27\~466,67 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» (далі ТОВ «ФК «Кредіплюс») та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 142056, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, надісланого на мобільний номер відповідачки. ТОВ «ФК «Кредіплюс» виконало свої зобов`язання за договором, надавши відповідний кредит у встановленому договором розмірі. Проте відповідачка порушила умови кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів у встановлені договором строки та порядку, у зв`язку з чим у неї утворилася прострочена заборгованість. 12.09.2024 між ТОВ «ФК\~«Кредіплюс» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 12092024, відповідно до якого ТОВ\~«ФК «Кредіплюс» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «ФК\~«Кредіплюс» права вимоги до боржників, указаних у реєстрах прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників від 12.09.2024 до договору факторингу №\~12092024 ТОВ «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідачки в розмірі 27 466,67 грн, з яких: 27\~059,00 грн заборгованість за основною сумою боргу; 6,67 грн заборгованість за процентами; 401,00 грн заборгованість за комісією. Усупереч умовам договору про споживчий кредит, не зважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала своїх зобов`язань, та після відступлення позивачу права вимоги не здійснила жодних платежів для погашення боргу. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 15 вересня 2025 року 12-00 год.; витребувано з\~Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» інформацію щодо наявності у [PERSON] картки банку (рахунку), відкритого у банку станом із 30.05.2024; інформацію щодо належності [PERSON] картки банку (рахунку) № [NUMBER] ; інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] грошових коштів у розмірі 27 059,00 грн у період з 30.05.2024 по 02.06.2024; виписку по картці банку (рахунку) № [NUMBER] у період з 30.05.2024 по 30.06.2024. У подальшому судове засідання відкладено на 02 жовтня 2025 року 12-30 год. Представник позивача Макарова Л. В. у поданій до суду заяві просила розглянути справу без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачка у судові засідання жодного разу не з`явилася, при цьому належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. До суду повернулися поштові конверти з рекомендованими повідомленнями без вручення відповідачці з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзиву на позов, жодних заяв/клопотань відповідачка не подавала до суду. З урахуванням положень ст.\~128,\~223,\~280 ЦПК України\~суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідачки та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що 30.05.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 142056, який підписано останньою шляхом використання одноразового ідентифікатора електронного підпису d4a19e86 (а. с. 7 10). Відповідно до умов договору товариство перерахувало позичальнику грошові кошти в сумі 27\~059,00 грн на рахунок № [NUMBER] , а позичальник зобов`язувався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом у рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості. Пунктом 2.3 договору передбачено, що за користування кредитом нараховуються проценти за ставкою 0,10 % річних, тип процентної ставки фіксована, проценти за користування кредитом нараховуються з дня, наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредитування. Згідно з п. 2.6 договору загальний строк кредитування за цим договором складає 274 днів (з 30.05.2024 по 28.02.2025). Відповідно до п. 2.5 договору комісія за надання кредиту складає 4058,85 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 15,00 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту. До позовної заяви додано картку обліку виконання договору № 142056, зі змісту якого вбачається, що 30.05.2024 [PERSON] надано кредит у розмірі 27\~059,00 грн та в подальшому здійснювалося нарахування процентів; загальний залишок заборгованості за договором про споживчий кредит № 142056 становить 27 466,67 грн, з яких: 27\~059,00 грн заборгованість за основною сумою боргу; 6,67 грн заборгованість за процентами; 401,00 грн заборгованість за комісією (а. с. 13). 12.09.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 12092024, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «ФК «Кредіплюс» права вимоги до боржників, указаних у реєстрах прав вимоги (а. с. 16 20). Згідно з платіжною інструкцією № 438 від 13.09.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» перерахувало ТОВ «ФК «Кредіплюс» 514\~483,70 грн як плату за відступлення прав вимоги згідно з договором факторингу № 12092025 від 12.09.2024 (а. с. 23). Відповідно до копії реєстру боржників, що є додатком № 1 до договору факторингу № 12092025 від 12.09.2024, ТОВ «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідачки за договором про споживчий кредит № 142056 у розмірі 27 466,67 грн, з яких: 27\~059,00 грн заборгованість за основною сумою боргу; 6,67 грн заборгованість за процентами; 401,00 грн заборгованість за комісією (а. с. 22). На виконання ухвали суду від 11 липня 2025 року щодо витребування доказів надійшла інформація з АТ КБ «Приватбанк» про те, що в банку на ім`я [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] , а також виписка з вищевказаного рахунку за період з 30.05.2024 по 30.06.2024, однак у вказаній виписці відсутнє зарахування на суму 27\~059,00 грн (а. с. 50). Таким чином, вищевказаною інформацією та випискою за картковим рахунком №\~ [NUMBER] , який належить [PERSON] , не підтверджується факт зарахування кредитних коштів у сумі 27 059,00 грн. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про перерахування кредитних коштів на рахунок відповідачки в розмірі 27\~059,00 грн за договором про споживчий кредит № 142056 від 30.05.2024 - суду не надано. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.\~3\~ст.\~215 ЦК України). У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями\~статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 652 ЦК України\~дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Абзац другий частини 2\~статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті\~205,\~207 ЦК України). У силу ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1\~ст. 1077 ЦК України\~передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Також відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Статтею 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). За положеннями ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною, отже стандарт доведення - це достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. У рішенні ЄСПЛ по справі "J.K. AND OTHERS v. SWEDEN" заява № 59166/12 зазначено, що договірна держава зобов`язана брати до уваги не лише докази, подані заявником, але й усі інші факти, які мають значення у справі, яка розглядається. У цивільних позовах закон не вимагає такого високого стандарту, як "доведення поза розумним сумнівом" скоріше суддя має вирішити справу на основі "балансу ймовірностей". Термін «перевага сумнівів» використовується в контексті стандарту доказів, що стосується фактичних тверджень, зроблених заявником. Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним та необґрунтованим. Як установлено судом на підставі наданих позивачем та витребуваних судом доказів, 30.05.2024 на картковий рахунок відповідачки не зараховувалися кредитні кошти в розмірі 27 059,00 грн за договором про споживчий кредит № 142056 від 30.05.2024. Указана обставина свідчить про те, що ТОВ "ФК "Кредіплюс" не виконало свого обов`язку щодо надання відповідачці кредитних коштів, у зв`язку з чим у неї не виникло обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 29\~січня 2020 року у справі №\~755/18920/18, наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання (перерахування) [PERSON] кредитних коштів за договором про споживчий кредит № 142056 від 30.05.2024, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача, який є новим кредитором на підставі відповідного договору факторингу, заборгованості за цим договором. На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed