Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Позивач, ТОВ «ФК Дебт Коллекшн», звернулось до суду з позовом, шляхом подання його через систему «Електронний суд», до відповідача, [PERSON] , в якому просить суд стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором №2664816626/259570 від 07.03.2020 у розмірі 6699,60 грн., судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 07.03.2020р. між [PERSON] та ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» укладено договір про надання фінансового кредиту №2664816626/259570 в електронній формі, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов договору. Кредитодавець, виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в сумів 2000 грн. Проте позичальником умови договору не виконані, внаслідок чого виникла заборгованість в загальній сумі 6699,60 грн. Право вимоги по договору кредиту №2664816626/259570 від 07.03.2020р. було відступлено за договорами факторингу та права вимоги ТОВ «ФК Дебт Коллекшн». Додатково подана заява про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 10500 грн. Відповідач - [PERSON] , у поданому відзиві провила в задоволені позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що відсутні докази підписання нею договору кредиту, надання їй кредитних коштів, неправомірно нараховані проценти, не дотримано досудове врегулювання спору. Також відсутні докази належного переходу права вимоги до позивача за договором кредиту №2664816626/259570 від 07.03.2020р. Ухвалою суду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 07.03.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» та [PERSON] була укладена індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту №2664816626/259570, який підписаний електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить пункт 7 Кредитного договору, адреса, реквізити та підпис сторін . Відповідно до п.1.1 кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності (далі-кредит), а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 05.04.2020 (п.1.2 договору). Згідно п.1.3 договору, за користування кредитом клієнт сплачує 675,25 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% (процентів) на добу. Тип відсоткової ставки фіксована . Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст.639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст.205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію». Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що кредитний договір №2664816626/259570 від 07.03.2020р. підписаний відповідачем електронним підписом. Вказане вбачається із зазначення в тексті договору про підписання сторонами такого договору електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Встановлено, що відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подавав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого кредитор надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитні договори не були би укладені сторонами. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» оспорювані кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 , від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі 561/77/19. Факт перерахування коштів [PERSON] підтверджено інформаційною довідкою №2025-ПО/217 від 19.08.2025р., здійсненими за допомогою сервісу РІаton через технологічного партнера ТОВ «Платежі онлайн». Випискою особового рахунку по договору № [NUMBER] . Посилання відповідача, що він не укладав кредитний договір №2664816626/259570 від 07.03.2020р., а також, що відсутні підписи сторін є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Так, у розділі 7 Договору про надання фінансового кредиту №2664816626/259570 від 07.03.2020р. вказано, зокрема: Клієнт ПІБ: [PERSON] Місце прописки: [ADDRESS] Фактична адреса проживання: [ADDRESS] Тел.: [NUMBER] Рахунок Позичальника №: №: 5168 - 74xx - xxxx - 6886 Фізична особа: [PERSON] Електронний підпис R80819 Вказані анкетні дані щодо відповідача-позичальника відповідають дійсності, що підтверджується відповіддю від 08.09.2025р. з Реєстру територіальної громади міста Харкова, адресою місця проживання відповідача та її номер телефону, які зазначені у відзиві на позов. Згідно довідки про ідентифікацію підтверджено, що [PERSON] підписання договору здійснювалося аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатору. Отже, вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Доказів того, що персональні дані відповідача [PERSON] були викрадені/використанні іншими особами, зокрема товариствами для укладення кредитних договорів від його імені, відповідачем до суду не надано. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладених договорів. Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме відповідач має доступ до свого рахунку, а саме карти № 5168 - 74xx - xxxx - 6886, і він мав можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів у відповідну дату (проміжок часу), оскільки відповідно до принципу змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Крім того, відповідач, в свою чергу, не спростував належними і допустимими доказами, що ним отримано карту № 5168 - 74xx - xxxx - 6886 , на яку було направлено кошти за договорами про надання фінансових кредитів. Також ним не надано належних та допустимих доказів тому, що йому не надсилався одноразовий ідентифікатор (електронного підпису) 07.03.2020 року ТОВ «Гоуфінгоу» . Враховуючи вищевикладене, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримав кредитні кошти за договором про надання фінансового кредиту №2664816626/259570 від 07.03.2020р. з ТОВ «Гоуфінгоу» на суму кредиту 2000 грн. Проте не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернув. При цьому, суд зауважує, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Згідно з нормою статті 562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц). За умовами договору про надання фінансового кредиту №2664816626/259570 від 07.03.2020р. укладеного між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було передбачено надання кредиту в розмірі 2000 грн, строком на 30 днів, тобто до 05.04.2020р. . Відповідно до п.1.1 кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в межах суми 2000 грн, зазначеної Клієнтом в заявці, на умовах строковості, зворотності, платності (далі-кредит), а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 05.04.2020р. (п.1.2 договору). Згідно п.1.3 договору, за користування кредитом клієнт сплачує 675,25 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% (процентів) на добу. Тип відсоткової ставки фіксована . Отже, ТОВ «Гоуфінгоу» має право на нарахування та стягнення процентів за період визначений кредитним договором користування кредитними коштами, а саме 30 днів - з 07.03.2020 року по 05.04.2020 року, що, виходячи із установлених у договорі процентних ставок (1,85% на добу) становить 1110 (2000*1,85/100*30) грн. Позивач набув права вимоги за вказаним договором внаслідок укладення договору факторингу №1-31/05/21 від 31.05.2021 року та договору про відступлення права вимоги від 03.06.2021р. № 1-03/06/2021 . Окрім того, з матеріалів справи чітко вбачається, що позивачем до позовної заяви додано витяги з реєстру боржників, з якими і пов`язано набуття позивачем права вимоги. Також згідно наданих платіжних інструкцій №1 від 04.06.2021р. №2 від 09.06.2021р., платіжних доручень №36 від 04.06.2021р. , №37 від 10.06.2021р., здійснена оплата за договорами №1-31/05/21 від 31.05.2021 року, № 1-03/06/2021 від 03.06.2021р. На час закінчення строку кредитування за договором №2664816626/259570 від 07.03.2020р. укладеного між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] (05.04.2020р.) розмір заборгованості за кредитним договором склав 3110 грн, із яких 2000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу і 1110 грн - сума заборгованості за відсотками . Саме ця заборгованість має бути стягнута з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн». Оскільки після спливу строку кредитування відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор не мав права нараховувати відсотки за кредитом, тому вимоги про стягнення процентів, які нараховані після 05.04.2020 року за договором №2664816626/259570 від 07.03.2020р. укладеного між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] , є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак таких вимог банк не заявляв. За неповернення вказаних сум після закінчення строку, на який були видані кредитні кошти, може наставити відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16. Також позивачем [PERSON] направлена вимоги від 27.05..2025р. про сплату заборгованості за договором кредиту №2664816626/259570 від 07.03.2020р. на адресу зареєстрованого місця проживання, що підтверджується квитанцією Укрпошти від 28.05.2025р. та списком рекомендованих листів. Виходячи з наведеного позовні вимоги підлягають часткову задоволенню та стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» заборгованості за договором кредиту №2664816626/259570 від 07.03.2020р. в сумі 3110 грн. Крім того, позивач просив стягнути судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката в сумів 10500 грн. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1124,48 грн. Матеріали справи свідчать про те, що інтереси ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» представляв адвокат Пархомчук С.В. на підставі договору про надання правничої допомоги № 11/07/2025 від 11.07.2025 року . Як вбачається з акту отримання наданих послуг від 01.10.2025 року, адвокатом було надано наступні послуги: зустріч та консультації 1 година вартістю 2000 грн., складання позовної заяви до боржника [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором протягом 2,5 години вартістю 5000,00 грн, інші клопотання та заяви протягом 1,5 годин вартістю 3000 грн, канцелярські витрати 500 грн. Згідно платіжної інструкції кошти в сумі 10500 грн. сплачені. Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial