Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувс із позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок агресії російської федерації. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 24.02.2022 року внаслідок збройної агресії російської федерації відносно України ворожі війська окупували частину території України, зокрема, місто Маріуполь та Маріупольський район Донецької області, які опинилися в блокаді. Як зазначено у позовній заяві, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , жив великою дружньою сім`єю разом зі своєю дружиною [PERSON] , [INFO] , старшою донькою [PERSON] , [INFO] , та молодшими доньками близнючками [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , у власному будинку з каміном в селищі Талаківка Маріупольського району Донецької області, мали яблуневий сад на 50 дерев і виноградник на 20 кущів, два легкових автомобілі, стабільну гарну роботу. Ппрацював в Державні службі України з надзвичайних ситуацій (ДСНС), дружина юристом в Талаківській селищній раді. Йому залишалось 4 роки до вислуги, дружині 10 років, вони розраховували отримати державні пенсії за вислугою років і зайнятись підприємництвом. Мали можливість кожного року їздити на відпочинок по Україні. Діти навчались у місцевій школі, відвідували танці, спортивні гуртки, вчили англійську. Поряд була вся рідня, яка жила в Талаківці вже четверте покоління. На всі свята вони завжди збиралися разом всією родиною, спілкувались і веселились. У 2014 року до них прийшла війна. Він працював в ДСНС і хоча у нього троє малолітніх дітей, багатодітна сім`я, ніхто не звільняв його від службових обов`язків, хоча він сам і не заперечує, приймав участь в ліквідації наслідків обстрілів міської ради, райвідділку, [PERSON] берега, бачив на власні очі всі жахливі наслідки (поранених, трупи, руйнування). Відбуваються прильоти в селища Талаківка та [PERSON] . Під час обстрілів вони ховалися в підвалі, знаходили уламки снарядів у себе у дворі. [PERSON] так, що сиділи там по півдня, бувало що й ночували, дітям казали, що «нічого страшного, це навчання», молодші дочки вірили, їм було по 5 рочків, а старша донька, якій на той час було 10 років точно підозрювала, що щось тут не те. 01.09.2014 року молодші доньки йдуть у 1 клас у Талаківську школу, проходили два тижні, обстріли не припинялась, безпекова ситуація не покращувалась, тож прийняли рішення їхати у більш безпечніше місце, вибір припав на Бердянськ. Сподівалися, що їдуть на місяць. Там оформили дітей до школи, вчителі знали, що вони переселенці, тож до дітей особливе відношення, більш м`яке, перші пів року було прохання щоб діти просто ходили, від них нічого не вимагали, не питали, тільки якщо вони самі хотіли відповідати, як казали вчителі «вони як загнані тваринки, дивляться налякано, не переносять різких, гучних звуків». Старша донька негативно сприйняла переїзд, відмовлялась ходити до школи, плакала, просилась повернутись до старої школи, до своїх друзів (з деякими досі спілкується), такий стан тривав біля року, тільки на наступний рік, коли вже стало ясно, що обстріли околиць продовжуються, звуки вибухів в Талаківці стали звичним «нормальним» явищем, що вони не повернуться, вона стала звикати, завела нових друзів, але й досі згадує це як дуже велику травму для себе. Дівчатам дозволяли не приймати участь у заходах присвячених пам`яті загиблих в АТО, Помаранчевої революції, оскільки вони завжди плакали, не могли переносити це, оскільки все ще пам`ятали. Дружина мусила звільнитись з роботи у селищній раді, так як треба було обирати між роботою і безпекою, життям дітей, вибір був очевидний. Вперше вони отримали статус переселенців, і це було не радісно. Звісно, вони були вдячні за державну грошову допомогу, але ж вони молоді, розумні, амбітні і отримання грошей від держави принижувало гідність, з одного боку, а з іншого, дійсно, вони розуміли, що не могли обійтись без цієї допомоги. Відчували себе жебраками. Також погіршились його відносини з дітьми. Оскільки він залишився працювати у ДСНС у Маріуполі, міг приїжджати 1 раз на місяць на вихідні і то вони проходили напружено, діти відсутність батька сприймали як «ти нас не любиш» і через це були всі конфлікти. Тільки влітку 2018 року, коли він вийшов на пенсію за вислугою років, він зміг переїхати до сім`ї на постійне проживання разом. Більшість родичів стали доступні тільки по телефону, до них приїздили тільки найближчі - дідусь і бабусі і то тільки на дні народження онуків. Вони намагались приїхати до них на дні народження, але це не завжди виходило, через навчання дітей, роботу, відстань. Потроху вони ставали на ноги, старша донька вступила до Харкова, навчалась на бюджеті в Університеті міського господарства, молодші гарно навчались і весь вільний час присвячували народним танцям, їздили на конкурси, фестивалі, мріяли про кар`єру хореографів. Восени 2021 року вони купили квартиру у Бердянську, почали там ремонт, планували переїзд у нову квартиру навесні 2022 року. Нарешті вони почували себе нормальними, вже не сиділи на державній допомозі. Планували майбутнє, насолоджувались своїм маленьким комфортним курортним [PERSON] і теплим морем. У 24.02.2022 року розпочалася повномасштабна війна. Якщо у 2014 році був шок, то у лютому 2022 року був ступор і в нього, і в дружини, тотальне нерозуміння того, що відбувається і дезорієнтація. У неділю, на четвертий день війни, [PERSON] був в окупації. У місті паніка, люди закуповують все, що бачать і на що вистачає коштів - вони купили продукти, ліки, а пальне вже не встигли. В окупації була повна невизначеність і невпевненість у завтрашньому дні, його легко могло не бути; сльози, плач, розпач, відчуття, що все це відбувається не з тобою, а з кимось і просто спостерігаєш зі сторони, того що в один момент тобі треба робити речі і вести себе так, як зазвичай ти себе не вів і такого не робив; неймовірний страх за дітей, дружину, себе та рідних. З Маріуполем зник зв`язок 1 березня, вони дивились новини і тільки молились, щоб ті жахливі кадри були не про їхніх рідних. Родина дружини змогла вибратись з Маріуполя 17 березня, відомості про те, що жива його мати вони отримали тільки у травні 2022 року і це була неймовірна радість, з одного боку, і біль, з іншого, адже вона залишилась в окупації, їй 70 років і виїхати самостійно вона фізично не може; відсутність опалення, холодна квартира, всі одягнені, спали в одязі, милисяь 1 раз на тиждень, електроплитка переносна - одна на три сім`ї, готували їжу з сусідами по черзі; продукти треба було «доставати»: в міському телеграм каналі писали в який магазин що завезли, по якій ціні і кількість, яку відпускали в одні руки, можна було купити хліб в одному магазині, яйця в другому, бакалію в третьому і так далі, треба було стояти в черзі цілий день, тож вони з дружиною ділились і в один день могли купити хліб і рибу, в інший день макарони і картоплю, або «що було». Своїх запасів у них не було. Щоб встигнути в декілька магазинів, вони вставали о 5 ранку (коли закінчувалась комендантська година), оббігали декілька магазинів, записувались в черги (на руці тобі писали номер) і тепер було головне всюди встигнути і не завжди це вдавалось. Була проблема з грошима: готівку, яка була в банкоматах розібрали за пару годин, у них було обмаль готівки, були гроші на картках, тож приходилось йти в аптеку, в аптеках було дві черги - одна з людей у яких була готівка, інша - з людей у яких гроші були на картках, людина давала тобі готівку, ти за неї карткою розраховувався за ліки; обмеження свободи пересування - встановлення комендантської години з 20:00 до 05:00 ранку, просто ходити по вулиці стало небезпечно; час від часу по місту було чутно автоматні черги, було багато російських військових, вони були озброєні, ти ніколи не знав, що у них в голові, то ж вони намагались обходити їх подалі, по місту їздило багато техніки з символікою «Z», звуки пострілів, літаючих гелікоптерів, літаків стали звичними. Щоб виїхати з окупації, він почав «полювання» за пальним, воно було всього на трьох заправках, черги з номерками на руках, «10 л в одні руки», їм треба було 50 л, за два тижні назбирали необхідну кількість, у «перекупів» ціна каністри бензину доходила до тисячі доларів і це було захмарно. Уночі спали з дружиною по черзі, щоб у випадку чого встигнути вчасно зреагувати; волонтерили - розносили гарячу їжу інвалідам, стареньким, які не могли виходити з дому. Дівчата цілий місяць не виходили на вулицю, навіть у двір, через страх бути вбитими, вони були проінформовані на той випадок, якщо вони не повернуться, що вони мають робити, старша донька була у Харкові і з нею майже не було зв`язку і це розривало серце на частини від безвиході і неможливості якось допомогти своїй дитині. 24.03.2022 року вони змогли виїхати з окупації: шлях від Бердянська до Запоріжжя вони долали 24 години, на [PERSON] їх відразу не пропустили, залишили ночували у полі, було дуже холодно, були чутні автоматні черги, видні обстріли з артилерії відльоти і прильоти, страх і відчуття що ти маленька комаха і твоє життя абсолютно нічого не вартує, якщо зараз артилерія пропрацює по тобі, то ніхто за це не відповість і може, навіть, і не дізнається, що тут був ти. По дорозі вони проїхали близько 20 рашиських блок-постів, на них його змушували роздягатись до трусів, шукали татуювання, обшукували машину, задавали питання «хто вони? куди їдуть? чого виїжджають?», насміхались «ну что? Азов ваш Маріуполь бомбит!?» (тільки нецензурно), перевіряли телефони, звісно, неможливо було щось протиставити людям з автоматами. На шляху вони бачили розстріляні, вигорілі приватні легкові автомобілі, машину швидкої допомоги, дорога пошкоджена вибухами, зруйновані будинки, протитанкові міни вдовж дороги, багато пошкодженої військової техніки. З речей змогли взяти тільки найнеобхідніше: ліки, фотографії, зимовий одяг, оскільки ще було дуже холодно і вони були певні, що їдуть ненадовго, мультиварку, мішок картоплі, казанок на випадок, якщо прийдеться готувати на вогні та собі інструменти для роботи. Все життя вмістилось в легковий автомобіль, головне вони виїжджали з окупації. Вдруге вони стали переселенцями, зареєструвались у місті Кременчук Полтавської області, дітей оформили в Кременчуцьку школу, щоб завершити 8 клас. Стали облаштовуватись, він знайшов роботу, потроху відходили від окупації. Після окупації, навіть не дуже безпечний Кременчук здавався спокійним. Не хотілось їхати далеко, хотілось бути поближче до Бердянська, Маріуполя, щоб скоріше повернутись. Під час прильоту в ТЦ «Амстор» у Кременчуці вони були у місті, бачили все на власні очі. У цьому супермаркеті закуповувались кожні вихідні. Стало зрозуміло, що тут теж небезпечно, тож вирішили їхати далі, переїхали в Івано-Франківськ. У Франківську вже втрете почали все з чистого аркуша: для дітей нова школа, нові вчителі, нові однокласники, для них нова оренда квартири, нові пошуки роботи, облаштування побуту. За час перебування в окупації і під час двох переїздів вони витратили всі свої заощадження (близько 7 тис. доларів), тож зараз коштів вистачає тільки на поточні витрати. Вони вимушено живуть на орендованій квартирі, хоча мають власний дім і квартиру на ТОТ. Дітям протягом року снились кошмари, іноді прокидались у сльозах, і досі полохаються від будь-якого різкого гучного звуку, дружина зверталась за допомогою до психолога. Зі слів їхніх сусідів, які не змогли виїхати з Талаківки, в їхньому будинку протягом березня 2022 року жили російські військові, оскільки у їхньому будинку був камін, газу в селищі, на той момент вже не було. Щоб зайти вони зламали замки на двох дверях, після них дім перетворився на смітник - ходили в унітаз і не змивали, ходили взуті, всі упаковки від їжі, пайків все кидали на підлогу, не мили і не прибирали, вкрали телевізор. Таким чином, військова агресія росії проти України: 1) позбавила його права володіти, користуватись, розпоряджатись власним майном (будинком в селищі Талаківка, квартирою в місті Бердянськ, 2,5 га сільськогосподарської землі, за яку отримували орендну плату кожен рік); 2) позбавила його права вільно визначати місце свого перебування і проживання (ми вимушено, саме через війну покинути своє власне житло і переселитись на неокуповану територію України); 3) позбавила його права вільно обирати вид економічної діяльності - через вимушене переселення він із дружиною вимушені були погоджуватись на будь-яку роботу, іноді декваліфіковану і низькооплачувану, задля хоч якогось заробітку; 4) значне погіршення економічного становища сім`ї через грошові витрати пов`язані із проживанням в окупації (роботи не було і мали жити на заощадження), трьома переселеннями, оплатою орендованого житла, пошкодження будинку і квартири (без ремонту не придатні до проживання); 5) зруйнувала родинні, дружні зв`язки, багато хто не зміг виїхати з окупації і з часом їх погляди на ситуацію розійшлись із їхніми, вони припинили спілкування, над ними насміхаються «чого ви там орендуєте житло у вас же своє тут є! повертайтесь!». Зараз їм немає до кого ходити на свята, на поминальні дні, вони не можуть поїхати на кладовище, щоб вшанувати покерлих рідних; 6) повністю знищила звичний спосіб життя, звички, професійні зв`язки, і у 2014 і у 2022 їх кожен раз приходилось будувати все заново; 7) погіршила фізичний і психічний стан здоров`я його та всіх членів сім`ї; 8) пережитий досвід окупації ні з чим не можна порівняти і про нього не можна забути, він залишить з ними назавжди, це максимальне приниження честі і гідності, відчувається як моральне зґвалтування; 9) діти вимушені були змінити 4 школи, з відповідними наслідками, отримали глузування від однокласників, які залишились в окупації і ні з ким з них не спілкуються, повністю обірвані дружні зв`язки з однолітками, з якими товаришували в Талаківці, в Бердянську, які залишились на ТОТ. Розрахунок компенсації економічних збитків і моральної, психологічної шкоди, у зв`язку зі збройною агресією рф проти України: 3 000 000 грн перебування в окупації; 2 000 000 грн руйнування родинних, дружніх, професійних зв`язків; 150 000 грн витрати заощаджень під час проживання в окупації, виїзду з окупації на неокуповану територію України, два переїзди по Україні; 180 000 грн витрати на оренду житла станом на червень 2025 року; 1 500 000 грн середня ціна будинку 80 м.кв. в жилому стані в с. Загвіздця (у них такий у Талаківці); 2 000 000 грн середня ціна квартири [ADDRESS] (у них облаштована жила квартира в центрі Бердянська 400 м від моря); 3 000 000 грн середня ціна на земельний пай 2,5 га (належить на праві власності, знаходиться в Новоазовському районі Донецької області наразі окупована територія). Всього: 10 830 000,00 грн. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовну заяву підтримує\~ та просить повністю задоволити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений в передбаченому законом порядку. За таких обставин, з урахуванням положень статтей 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності\~ відповідача\~ та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, наявні у матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , народився [INFO] у смт Талаківка, м. Маріуполь Донецької області. Відповідно до довідки від 04.08.2022 за № 2615-7001398206 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . [PERSON] на праві приватної власності належить об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 77,4 кв.м. Позивач є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована у [ADDRESS] . Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.09.2021, [PERSON] на праві приватної власності належить об`єкт житлової нерухомості - квартира трикімнатна за адресою: [ADDRESS] . З копії Витягу з ЄРДР вбачається, що СВ УСБУ в Іван-Франківській області 08.09.2022 внесені відомості про кримінальне правопорушення за № 22022090000001182: 27.04.2022 встановлено порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомостей Російської Федерації, що полягали у пошкодженні майна у [ADDRESS] , а сааме житлового будинку, який належить громадянину України [PERSON] , [INFO] , чим завдали останньому тяжких наслідків. Сім`я позивача орендує картиру у [ADDRESS] , про що долучено копію Договору оренди квартири (житлового приміщення), укладеного дружиною позивача [PERSON] та Орендодавцем [PERSON] . Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії РФ розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 року «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 листопада 2022 року Херсонська міська територіальна громада входила у перелік тимчасово окупованих територій. Місцем реєстрації позивача є м.Херсон, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] та довідкою про взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Також, відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди РФ. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1167 ЦК необхідно довести такі факти: а) протиправність діяння її заподіювача; б) наявність шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету РФ у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Так, загальновідомим є той факт, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, і даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку російська федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України, а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Чинним ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).(ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії РФ, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя. Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди. Відтак, у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України [PERSON] разом із сім`єю до 2014 року проживав у смт Талаківка Маріупольського району Донецької області. У 2014 року сім`я змушена були виїхати у Бердянськ. У 2022 році позивач з рідними переїхав у м. Кременчук Полтавської області, а згодом в Івано-Франківськ. Внаслідок збройної агресії російської федерації сім`я [PERSON] змушена була покинути власне житло та населений пункт, в якому проживала, винаймати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв?язки, пристосовуватись до нових реалій. Сім`я позивача змушена була вживати додаткових заходів для організації свого життя. Це зумовило відчуття страху та безпорадності, невпевненості в майбутньому, емоційної подавленості, пригніченості. Позивач з родиною не може повернутись до рідного селища чи до м. Бердянськ, у якому проживав перед повномасштабним вторгненням РФ в Україну та проживає у місті Івано-Франківську, що призвело до значного погіршення його морального та фізичного стану. Отже, враховуючи доведений характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, виходячи із засад розумності, за вказаних позивачем обставин, суд визначає розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 10 830 000,00 грн, що складається з наступного: 3 000 000 грн - перебування в окупації; 2 000 000 грн - руйнування родинних, дружніх, професійних зв`язків; 150 000 грн - витрати заощаджень під час проживання в окупації, виїзду з окупації на неокуповану територію України, два переїзди по Україні; 180 000 грн - витрати на оренду житла станом на червень 2025 року; 1 500 000 грн - середня ціна будинку 80 м.кв. в жилому стані в с.Загвіздя (такий у позивача в смт Талаківці); 2 000 000 грн - середня ціна квартири [ADDRESS] (у них облаштована жила квартира в центрі Бердянська 400 м від моря); 2 000 000 грн - середня ціна на земельний пай 2,5 га (належить на праві власності, знаходиться в Новоазовському районі Донецької області наразі окупована територія). Відтак, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved