Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Лещенко Світлана Вікторівна, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 11 листопада 2014 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб. Від шлюбу подружжя має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Адвокат позивача зазначила, що протягом останнього року стосунки між подркжжям погіршились, зникло взаєморозуміння через різні погляди на життя. Адвокат позивача вказала, що тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та власними інтересами, а сім`я фактично припинила своє існування. Вищевикладене й стало підставою для звернення адвоката позивача до суду із вимогою про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 08.08.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 08.08.2025 та копію позовної заяви із доданими до неї документами отримано відповідачкою особисто 21.08.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 21) Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України вважається, що відповідачка була належним чином повідомленою про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 08.08.2025 вважається врученою відповідачці 21.08.2025. У строк, визначений судом ухвалою від 08.08.2025, від відповідачки відзив на позов не надійшов, водночас 27.08.2025, до початку розгляду справи по суті, від адвоката відповідачки на адресу суду надійшла заява про визнання відповідачкою позовних вимог. Будь-які докази по справі, крім поданих адвокатом позивача разом із позовною заявою, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом, з метою з`ясування чи не суперечить визнання адвокатом відповідачки позовних вимог закону та чи не порушує таке визнання прав, свобод чи інтересів інших осіб, встановлено наступне. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 11.11.2014 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 11.11.2014, актовий запис № 3066. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . (а.с. 4) Також судом встановлено, що подружжя від шлюбу має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження. (а.с. 5). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачкою є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Також судом встановлено, що адвокат відповідачки не обмежена у вчиненні даної процесуальної дії. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , тим самим задовольнивши визнаний адвокатом відповідачки позов. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1 211, 20 гривень, що підтверджується квитанцією від 30.07.2025. (а.с. 6) Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання позову відповідачкою до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову 605, 60 гривень, а решту судового збору в сумі 605, 60 гривень суд вважає за можливе залишити за позивачем, враховуючи клопотання викладене у позовній заяві. Доказів понесення інших судових витрат ні позивачем, ні відповідачкою не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved