Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-02 00:00:00

06.03.2025 представником позивача [PERSON] адвокатом Повалій Оленою Василівною через систему «Електронний суд» було подано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] являється дружиною [PERSON] . [PERSON] з 10.08.1989 р. по 10.01.1990р.; з 16.01.1990р. по 04.05.1990р.; з 23.07.1992р. по 18.04.1995р. працював у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». [PERSON] загинув на виробництві. Відповідно до п.6 додатку №1 до Акту №45 про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 від 12.05.1995р. вказує, що нещасний випадок стався за наступних обставин: 18 квітня 1995 року згідно виданому наряду на 2 зміну ланка прохідників із 4-х чоловік (ланковий [PERSON]) повинна була проводити буропідривні роботи по розкосці, зачистці і кріпленню 519 розрізної печі, ланка прохідників із п`яти чоловік (ланковий [PERSON]) виконати зачистку відбитої гірничої маси вздовж конвеєру СП-48 по розрізній печі. На наряді не був проведений інструктаж по ТБ в зв`язку з залученням до роботи в розрізній печі прохідників із іншого забою і вони не були ознайомлені з паспортом проведення і кріплення 519 розрізної печі під підпис. Залучення до виконання інших робіт людей із іншого забою без ознайомлення із технічною документацією, без проведення супутнього інструктажу виявилось одним із факторів, який посприяв настанню нещасного випадку. Гірничий майстер попередньої 1 зміни [PERSON] , знаючи про те, що кріплення сполучення розрізної печі з 519 збірного штреку не закінчено, не передав дану інформацію ні на наряд, ні гірничому майстру ІІ зміни [PERSON] в шахті. Ланка [PERSON] в складі 4-х чоловік приступила до підготовки по бурінню шпурів, а ланка [PERSON] почала прибирання гірничої маси вздовж конвеєру СП-48, який залишився із попередньої зміни. Перед початком робіт ні гірничий майстер [PERSON] , ні заступник начальника дільниці ПР-2 [PERSON] , який також був на початку зміни в забої, не дослідили стан кріплення на сполученні розрізної печі в 519 збірному штреку, яке явно не відповідало паспорту. І відповідно, не дали ніяких вказівок по усуненню всіх наявних порушень і по посиленню кріплення. Це виявилось одним із основних небезпечних виробничих факторів подальшого обвалення порід покрівлі. Вибухові роботи були проведені в два прийоми, замість шести передбачених паспортом БВР і виписаним нарядами-путівками. При цьому за 1-ий прийом було підірвано одночасно 12 шпурів, а за другий 18 шпурів, замість 6-ти по паспорту. Підривання одночасно великої кількості зарядів мало негативний вплив на стан порід покрівлі і призвела до подальшого її обвалення і також виявилось одним із небезпечних виробничих факторів подальшого нещасного випадку. Після виконання вибухових робіт гірничий майстер [PERSON] оглянув забій, не дав ніяких вказівок в частині розстановки робочих, послідовності робіт по зачистці і особливо по кріпленню, пішов на усунення пориву ланцюга на приводну станцію конвеєру СП-48. Прийшовши до місця роботи після вибухових робіт, робітники, не переконалися в безпеці свого робочого місця, при відсутності конкретної розстановки їх по робочим місцям зі сторони ланкового і гірничого майстра, довільно зайняли робочі місця, в результаті чого найбільш небезпечному місці (в безпосередній близькості від сполучення розрізної печі з 519 збірним штреком) виявився наймолодший і найменш досвідчений робітник - прохідник [PERSON] . Виконання робіт найменш досвідченим робітником в одному із найнебезпечніших зон виявилось небезпечним виробничим фактором. Під час зачистки вугілля сталося раптове обвалення покрівлі, шматком породи розміром 5х1,2х0,4 м (орієнтовно масою більше 4-х тон) був притиснутий до ґрунту виробки [PERSON] . Прохідники, які знаходилися поруч [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , прийшли на допомогу, робітники із ланки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] негайно за допомогою дерев`яних брусів і рудничних стойок підняли цю глибу породи і витягнули із-під неї постраждалого. Одночасно по селектору було повідомлено про те, що трапилося гірничому майстру [PERSON] , який в свою чергу повідомив гірничому диспетчеру про нещасний випадок в 519 розрізній печі. [PERSON] відразу був доставлений до стволу і виданий шахті на поверхню, а потім і в здоровпункт шахти без ознак життя. Лікар реанімаційної пересувної групи 8 ВГРЗ [PERSON] , констатував смерть [PERSON] і його відправили в морг м. Павлограда. [PERSON] загинув, перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, у робочий час, не порушуючи жодну норму охорони праці, внаслідок недбалості, протиправної поведінки встановлених актом осіб. Завдана смертю чоловіка на виробництві, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача так як смерть має безповоротну дію, тому душевні страждання, призвели до істотних вимушених змін у житті позивача, яка втратила турботу та підтримку близької людини істотність вимушених змін життя в результаті смерті чоловіка. За таких обставин позивач вважає необхідним звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди з відповідача на свою користь 600 000,00 без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів. Позивач просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 11.03.2025 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 04.04.2025 представником відповідача [PERSON] через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. [PERSON] в якості доказів додала до позову про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві копії наступних документів: трудової книжки [PERSON] ; акту №45 про нещасний випадок на виробництві, що стався [INFO]; свідоцтва від 21.10.1993 року, про народження сина [PERSON] ; свідоцтва від 18.06.1993 року, про одруження з [PERSON] ; свідоцтва від 19.04.1995 року, про смерть [PERSON] свідоцтва від 30.11.2001 року, про одруження з [PERSON] .. Отже, [PERSON] додала до позову свідоцтво серії [NUMBER] від 18.06.1993 року про шлюб з [PERSON] , а також свідоцтво серії [NUMBER] від 19.04.1995 року про смерть [PERSON] - [INFO] . Проте, Позивачкою не надано жодного підтвердження, того що на момент загибелі [INFO] - [PERSON] , вона перебувала із ним у шлюбних відносинах та проживала однією сім`єю, так як у свідоцтві серії [NUMBER] від 18.06.1993 року, зазначено прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] , а позов про відшкодування моральної шкоди заявлено [PERSON] . Таким чином, невідомо, чи перебувала [PERSON] у шлюбних відносинах та чи проживала однією сім`єю з загиблим [PERSON] на момент його смерті. Звертаю увагу, що відповідно до наданого свідоцтва серії [NUMBER] від 30.11.2001 року, [PERSON] , вдруге одружилася. Слід зазначити, що [PERSON] - 06.03.2025 року звернулася з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, яка настала [INFO] , тобто майже 30 років тому, при цьому позивачка з 2001 року перебуває у шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON] . Таким чином, Позивачкою не доведені обставини отримання моральної шкоди, а саме не надано підтвердження моральних страждань [PERSON] саме внаслідок смерті чоловіка [PERSON] ще [INFO] . Проте, саме Позивач зобов`язаний подати до суду належні та допустимі докази в обґрунтування своїх позовних вимог. Самого згадування про фізичні та моральні страждання в позовній заяві недостатньо. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, [PERSON] , [INFO] була дружиною [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серія [NUMBER] від 18.06.1993 року. Прізвище з [PERSON] змінено на [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] від 30.11.2001р. [PERSON] з 10.08.1989 р. по [INFO] ; з 16.01.1990р. по [INFO] ; з 23.07.1992р. по 18.04.1995р. працював у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» та загинув від нещасного випадку на виробництві, що стався [INFO], про що складений акт № 45. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи. Отже, право члена сім`ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненого професійним захворюванням, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності професійного захворювання і причинного зв`язку між смертю і професійним захворюванням, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім`ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду України, у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 (провадження № 61-21511сво19), «У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди. У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Проте умови виникнення зобов`язання з відшкодування моральної шкоди визначені у статті 1167 ЦК України. Таким чином, вирішення питання про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у разі смерті фізичної особи має здійснюватися на підставі статті 1167 ЦК України.» За змістом ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п. 90) дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності моральної шкоди через відсутність психологічної експертизи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 моральна шкода може складатися з переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенням життєвих зв`язків через неможливість активного способу життя чи іншими негативними наслідками, що має місце у цій справі. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, щодо оцінки моральної шкоди. Нематериальну шкоду за своєю природою важко оцінити, і, крім випадків, коли сума компенсації визначена законом, це часто вимагає дослідження попередніх справ, щоб на основі подібних обставин встановити ймовірну суму будь- якої компенсації (п. 62 рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01)). При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, відсутності вини відповідача у виникненні нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, характер та об`єм фізичних, душевних, психічних страждань позивача від одержаного ушкодження, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до змін життєвих зв`язків, а саме втрати близької людини, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 300 000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого та не призводить до його необґрунтованого збагачення. Щодо вказівки про стягнення коштів без утримання податків та інших обов`язкових платежів у резолютивній частині рішення суду. Верховний Суд у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 (провадження № 61-14246св24) вказав, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. З відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 3000,00 грн.

Outcome: partial