Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 13 серпня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 03 квітня 2025 року в розмірі 350 000,00 грн., збитки від інфляції за несвоєчасне повернення боргу за період з 01 травня 2025 року по червень 2025 року включно в сумі 7 386,40 грн. та 3% річних за період з 01 травня 2025 року по 06 серпня 2025 року в сумі 2 819,18 грн. Крім цього, просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що 03 квітня 2025 року між позивачем [PERSON] (надалі - Позикодавець) та відповідачем [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено договір позики № 1, який був підписаний за допомогою ЕЦП (електронних цифрових підписів). Відповідно з умовами вказаного договору Позичальник отримав від Позикодавця суму грошових коштів у розмірі 350 000,00грн. Відповідно до розписки про отримання коштів відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 350 000,00 грн., а саме: 247 000,00 грн. було перераховані на розрахунковий рахунок Позичальника [NUMBER] та грошові кошти у сумі 103 000,00 грн. Позикодавцем було передано особисто з руки Позичальника. Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцеві у повному обсязі отримані кошти у строк до 30 червня 2025 року. Проте, на день написання позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконав. Тому позивач [PERSON] вимушений звернутись до суду з цим позовом про стягнення наданих відповідачу коштів у примусовому порядку. Окрім того позивач [PERSON] просив суд стягнути з відповідача збитки від інфляції за несвоєчасне повернення боргу за період з 01 травня 2025 року по червень 2025 року включно в сумі 7 386,40 грн. та 3% річних за період з 01 травня 2025 року по 06 серпня 2025 року в сумі 2 819.18 грн. Таким чином позивач [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] зобов`язаний йому сплатити суму боргу, збитки від інфляції за несвоєчасне повернення боргу за період з 01 травня 2025 року по червень 2025 року включно в сумі 7 386,40 гривень та 3 % річних за період з 01 травня 2025 року по 06 серпня 2025 року в сумі 2 819,18 грн. А всього сума боргу становить 360 205,58 грн. Крім цього просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Судовий збір у сумі 3603,00 гривень. При цьому позивач [PERSON] вказав, що попередній розрахунок судових витрат: сплачений судовий збір, можливі витрати на правничу допомогу за суд першої інстанції від 10 000,00 гривень, можливі витати за проведення експертизи близько 20 000,000 грн. На підтвердження позовних вимог позивач [PERSON] надав суду: договір позики №1 від 03 квітня 2025 року,який був підписаний сторонами за допомогою ЕЦП (електронних цифрових підписів); розписку на отримання коштів (додаток до договору позики №1 від 03 квітня 2025 року), підписану сторонами за допомогою ЕЦП (електронних цифрових підписів). Відповідно до якої грошові кошти у сумі 247 000,00 (двісті сорок сім тисяч гривень 00 копійок) було перераховано на розрахунковий рахунок [PERSON] , фізичної особи підприємця [NUMBER] ; грошові кошти у сумі 103 000,00 (сто три тисячі гривень 00 копійок) мені було передано [PERSON] особисто з рук в руки [PERSON] . Останній зобов`язався повернути отримані від [PERSON] кошти у сумі 350 000 .00 (триста п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) у строк до 30 червня 2025 року; копію претензії Позикодавця від 16 липня 2025 року щодо сплати боргу в розмірі 350 000.00 грн. Позичальнику; розрахунок позовних вимог [PERSON] на суму 360 205. 58 грн. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] 05 вересня 2025 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] 01 жовтня 2025 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав повністю. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 14 серпня 2025 року відкрито провадження у справі. Прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначили підготовче засідання на 10 год. 00 хв. 02 жовтня 2025 року в приміщенні Старовижівського районного суду Волинської області за адресою: вул. Польова, 2, смт. Стара Вижівка Волинської області. Одночасно здійснили виклик [PERSON] в підготовче засідання на вищевказану дату та час шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін про розгляд справи. Перешкод для здійснення розгляду справи та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про визнання позовних вимог. Дана обставина, в силу вимог статті 206 ЦПК України, серед інших, є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Фактичні обставини встановлені Судом. Судом встановлено, що 03 квітня 2025 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 1, який був підписаний за допомогою ЕЦП (електронного цифрового підпису). Відповідно з умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 350 000,00грн. Відповідно до розписки про отримання коштів відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 350 000,00 грн. А саме: 247 000,00 грн. були перераховані на розрахунковий рахунок відповідача [NUMBER] , грошові кошти у сумі 103 000,00 грн. позивачем було передано особисто з руки відповідача. Відповідно пункту 4 договору позики, Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцеві у повному обсязі отримані кошти у строк до 30 червня 2025 року. На день написання позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконав, тому позивач [PERSON] вимушений звернутись до суду з цим позовом про стягнення наданих відповідачу коштів у примусовому порядку Окрім того позивач [PERSON] просив суд стягнути з відповідача збитки від інфляції за несвоєчасне повернення боргу за період з 01 травня 2025 року по червень 2025 року включно в сумі 7 386,40 грн. та 3% річних за період з 01 травня 2025 року по 06 серпня 2025 року в сумі 2 819.18 грн. Свою вимогу останній обґрунтував тим, що відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідально\-сті за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який про\-строчив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму богу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час про\-строчення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому позивач [PERSON] розмір трьох відсотків річних розрахував за формулою: Відсотки = Сума боргу х Процентна ставка /100% / 365 днів х Д, де Сума боргу - Сума заборгованості; ПС - процентна ставка 3% річних, Д - кількість днів про\-строчення. Позикодавець [PERSON] розмір збитків від інфляції розрахував за формулою: Сума боргу х Сукупний індекс інфляції за період затримки розрахунку - Суму боргу = Чиста сума збитків від інфляції. Підрахунок сукупного індексу інфляції позивач [PERSON] розрахував за формулою: ПС = ( П1 місяць прострочення : 100 ) х (П2 місяць прострочення : 100 ) х (ПЗ місяць прострочення :100) х ... ( П Z :100), де П1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ПZ- індекс інфляції за останній місяць прострочення. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зобов`язаний позивачу сплатити суму боргу, збитки від інфляції за несвоєчасне повернення боргу за період з 01 травня 2025 року по червень 2025 року включно в сумі 7 386,40 гривень та 3 % річних за період з 01 травня 2025 року по 06 серпня 2025 року в сумі 2 819,18 грн. А всього сума боргу становить 360 205,58 грн. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] поніс судові витрати. Судовий збір відповідно до квитанції № ID 2370-1644-50079258 від 07 серпня 2025 року у сумі 3 500,00 грн. та згідно квитанції № ID 0673-0114-8536-3514 від 07 серпня 2025 року у сумі 103,00 грн. А всього сплачено судовий збір у сумі 3603,00 гривень. Щодо понесення позивачем [PERSON] можливих витрати на правничу допомогу за суд першої інстанції від 10 000,00 гривень та можливих витрат за проведення експертизи близько 20 000,000 грн. суду відповідних доказів не надано. На підтвердження позовних вимог позивача [PERSON] останній надав суду : договір позики №1 від 03 квітня 2025 року,який був підписаний сторонами за допомогою ЕЦП (електронних цифрових підписів); розписку на отримання коштів (додаток до договору позики №1 від 03 квітня 2025 року), підписану сторонами за допомогою ЕЦП (електронних цифрових підписів). Відповідно до якої грошові кошти у сумі 247 000,00 грн. було перераховано на розрахунковий рахунок [PERSON] , фізичної особи підприємця [NUMBER] ; грошові кошти у сумі 103 000,00 грн. було передано [PERSON] особисто з рук в руки [PERSON] . Останній зобов`язався повернути отримані від [PERSON] кошти у сумі 350 000,00 грн. у строк до 30 червня 2025 року; копію претензії Позикодавця від 16 липня 2025 року щодо сплати боргу в розмірі 350 000.00 грн. Позичальнику; розрахунок позовних вимог [PERSON] на суму 360 205. 58 грн., де : 350 000. 00 грн. - сума боргу; 7 386. 40 грн. - інфляційне збільшення; 2 819. 18 грн. -3% річних. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] на претензію Позикодавця від 16 липня 2025 року щодо сплати боргу в розмірі 350 000,00 грн. не зреагував. Свої зобов`язання за договором позики №1 від 03 квітня 2025 року перед Позикодавцем - позивачем [PERSON] не виконав. Оцінка Суду Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦПК України. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 03 квітня 2025 року між позивачем Позикодавцем та Позичальником було укладено договір позики № 1, який був підписаний за допомогою ЕЦП (електронних цифрових підписів). Відповідно з умовами вказаного договору Позичальник отримав від Позикодавця суму грошових коштів у розмірі 350 000,00(триста п`ятдесят тисяч) гривень 00коп. Відповідно до розписки про отримання коштів відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 350 000,00 грн., а саме: 247 000,00 грн. було перераховані на розрахунковий рахунок Позичальника [NUMBER] та грошові кошти у сумі 103 000,00 грн. Позикодавцем було передано особисто з руки Позичальника. Відповідно пункту 4 договору позики, Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцеві у повному обсязі отримані кошти у строк до 30 червня 2025 року. Аналізом змісту укладеного між сторонами договору суд приходить до висновку, що за своїм характером укладена між [PERSON] та [PERSON] угода є реальною, односторонньою, оплатною та свідчить про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст договору позики містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення відповідачем конкретної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст договору дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Договір містить усі необхідні реквізити, обумовлені його характером та правовою природою, зокрема: дату його складання (03 квітня 2025 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та валюті (350 000,00 грн.) зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення (30 червня 2025 року). Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, судом встановлено, що відповідно до розписки на отримання коштів (додаток до договору позики №1 від 03 квітня 2025 року), підписану сторонами за допомогою ЕЦП (електронним цифровим підписом) відповідач підтвердив отримання коштів від позикодавця та був згідний із зобов`язаннями, які взяв на себе. Відповідно до розписки грошові кошти у сумі 247 000,00 грн. було перераховано на розрахунковий рахунок [PERSON] , фізичної особи підприємця [NUMBER] ; грошові кошти у сумі 103 000,00 грн. було передано [PERSON] особисто з рук в руки [PERSON] . Останній зобов`язався повернути отримані від [PERSON] кошти у сумі 350 000,00 грн. у строк до 30 червня 2025 року. Згідно зі статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 03 квітня 2025 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 350 000.00 грн. 00 коп. в строк до 30 червня 2025 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих в порядку статті 625 ЦК України на суму боргу, суд виходить з такого. За положеннями статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно з частини 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У частині 3 статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на викладене слід дійти висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов`язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов`язання, на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Позивачем у позові значено суму збитків від інфляції у розмірі 7 386,40 грн. , 3% річних- в сумі 2 819. 18 грн. Розрахунки індексу інфляції, 3% річних додано, із зазначеним періодом заборгованості за який визначено суму. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, збитків від інфляції, 3% річних підлягають задоволенню. Також суд враховує те, що відповідач [PERSON] 01 жовтня 2025 року подав до суду заяву про визнання позовних вимог. Дана обставина, в силу вимог статті 206 ЦПК України, серед інших, є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Отже, дослідивши письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, на підставі статті 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та статті 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Надавши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] поніс такі судові витрати: відповідно до квитанції № ID 2370-1644-50079258 від 07 серпня 2025 року у сумі 3500,00 грн. та згідно квитанції № ID 0673-0114-8536-3514 від 07 серпня 2025 року у сумі 103,00 грн. А всього сплачено судовий збір у сумі 3603,00 гривень. Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. З цих підстав, з відповідача слід стягнути на користь позивача 50 відсотків судового збору в сумі 1801,50 грн. І, відповідно, повернути з державного бюджету на користь позивача 50 відсотків судового збору в сумі 1801,50 грн. Щодо можливих витрат позивача [PERSON] на правничу допомогу за суд першої інстанції в сумі від 10 000,00 гривень, можливих витрат за проведення експертизи близько 20 000,000 грн., то вони не є предметом розгляду даного рішення.

Outcome: approved