Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діють [PERSON] , та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної місті Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним правочину щодо відмови від спадщини та відновлення становища, яке існувало до порушення. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що 02.11.2018 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір безпроцентної позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в розмірі 60000 доларів США та зобов`язався повернути позичені кошти позивачеві до 28.02.2019. Кошти за договором позики боржником повернуті не були. 27.05.2021 рішенням Деснянського районного суду міста Києва стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором безпроцентної позики в розмірі 60000 доларів США та 10218,08 доларів США проценти річних від простроченої суми, а всього стягнуто 70218,08 доларів США. Рішення суду набрало законної сили та видано виконавчі документи. Станом на лютий 2025 року рішення суду залишається не виконаним. Виконавчий лист перебуває на виконанні приватного виконавця Ляпіна Д.В. - виконавче провадження № [NUMBER], проте кошти на рахунках боржника відсутні, будь яке інше рухоме чи нерухоме майно, на яке може бути звернуто стягнення відсутнє. 18.02.2025 приватним виконавцем складено акт, яким підтверджено відсутність будь-якого майна у боржника та повідомлено про виявлення факту безоплатного відчуження майна. [PERSON] , маючи прострочене грошове зобов`язання перед кредитором, після звернення позивача до суду, безоплатно відчужив належне йому нерухоме майно, подарувавши належну йому 1/5 частини квартири своєму онуку [PERSON] , від імені якого діяли батьки [PERSON] та [PERSON] . Крім того, [PERSON] , як спадкоємець першої черги відмовився від прийняття спадщини, у зв`язку із чим його онука [PERSON] , як спадкоємець другої черги успадкувала 1/5 частки квартири [ADDRESS] . Таким чином, такі дії відповідача [PERSON] , який є боржником за грошовим зобов`язанням є недобросовісними, оскільки відмова від прийняття спадщини на користь своєї доньки свідчить про вчинення дій на шкоду кредитора, позбавивши можливість кредитора частково задовольнити свої вимоги за рахунок такого майна. На підставі викладеного, позивач просить: 1.визнати недійсним договір дарування частки квартири від 02.11.2020, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевчук З.М. за реєстровим № 1792, укладений між [PERSON] та [PERSON] від мені та в інтересах якого діяли батьки - [PERSON] та [PERSON] щодо 1/5 частки квартири [ADDRESS] та повернути у власність [PERSON] ; 2.визнати недійсним заяву про відмову [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] , після померлого [PERSON] , який помер [INFO] ; 3.визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.01.2023, видане у спадковій справі № 12/2021, зареєстроване в реєстрі № 36, посвідчене приватним нотаріусом КМНО Чучукало В.Л. на ім`я [PERSON] на 1/5 частку квартири [ADDRESS] та повернути у власність [PERSON] 1/5 частки квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.02.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.02.2025 забезпечено позов, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна на 1/5 частину квартири по [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] та заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомого майна 1/5 частини спірної квартири, що на праві власності належить [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.03.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.04.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, витребувано у Деснянського ВДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) відомості, що містяться в реєстрі актів цивільного стану про батьків [PERSON] , а саме [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.04.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, витребувано у приватного нотаріуса КМНО Чучукало В.Л. завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи щодо майна [PERSON] , 1943 року народження, який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.05.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Адвокат Тімашов А.С., який представляє інтереси відповідача [PERSON] , подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до відзиву представника відповідача [PERSON], останній вказує про те, що [PERSON] ніколи не знав та не був належним чином повідомлений про справу № 755/18527/19. Наразі готується скарга до Ради адвокатів на адвоката, який нібито діяв в інтересах [PERSON] у вказаній справі. Крім того, договір дарування укладався до ухвалення рішення про стягнення заборгованості та у відсутність виконавчого провадження. Відтак недоведеність факту обізнаності відповідача про існування відкритого провадження у справі про стягнення заборгованості унеможливлює визнання оспорюваних правочинів недійсними з огляду на заявлені вимоги. Оспорюваний договір дарування носив реальний характер та був направлений на досягнення правового результату. [PERSON] разом з батьками завжди проживав у квартирі та був завжди зареєстрованим, фактично вказана квартира була у володінні та користуванні [PERSON] та [PERSON] , отже останній разом з батьками є добросовісними набувачами спірної частини квартири. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ковалевський Р.В. подану позовну заяву підтримав, просив задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Тімашов А.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять заяву (а.с.113) про розгляд справи у відсутність представника. Вислухавши вступне слово представника позивача [PERSON] - адвоката Ковалевського Р.М., представника відповідача [PERSON] - адвоката Тімашова А.С., дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02.11.2018 укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] , а останній прийняв у власність суму грошових коштів у розмірі 60000 доларів США та зобов`язався повернути позикодавцеві до 28.02.2019. 22.11.2019 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/18527/19 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 27.05.2021 Дніпровський районний суд міста Києва у справі № 755/18527/19 ухвалив рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором безпроцентної позики від 02.11.2018 в розмірі 60000 доларів США та 10218,08 доларів США проценти річних від простроченої суми. На виконання вказаного рішення суду, 11.02.2022 Дніпровський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 755/18527/19. 20.01.2025 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д.В. відкрив виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 755/18527/19 від 11.02.2022 Дніпровського районного суду міста Києва. 18.02.2025 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д.В. склав акт приватного виконавця про те, що в процесі здійснення виконавчого провадження встановлено, що боржником борг не сплачено. При перевірці майнового стану боржника встановлено відсутність грошових коштів, цінностей, наявного рухомого та нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення. При цьому встановлено, що [PERSON] був власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності. Однак, 02.11.2020 [PERSON] подарував [PERSON] , від імені якого діяли [PERSON] та [PERSON] , 1/5 частки квартири [ADDRESS] , про що свідчить копія договору дарування частки квартири (а.с.39-42). 13.08.2021 [PERSON] звернувся до Приватного виконавця Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л. із заявою про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] на користь доньки [PERSON] (а.с.146). 13.08.2021 [PERSON] подала до Приватного виконавця Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л. заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті дідуся. 13.01.2023 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/5 частки квартири [ADDRESS] (а.с.165). На переконання позивача дії [PERSON] містять ознаки фраудаторних правочинів, а тому укладений договір дарування та заява про відмова від спадщини мають бути визнані судом недійсними, а сторони таких правочинів мають бути повернуті у попередній стан, що існував до укладення недійсних правочинів. Позивач, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування частки квартири від 02.11.2020, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевчук З.М. за реєстровим № 1792, укладений між [PERSON] та [PERSON] від мені та в інтересах якого діяли батьки - [PERSON] та [PERSON] щодо 1/5 частки квартири [ADDRESS] , повернення у власність відповідача [PERSON] , а також вимога про визнання недійсним заяву про відмову [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] , після померлого [PERSON] , який помер [INFO] - посилається на ч. 1 ст. 203, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 пп. 1 та ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» до оплатного цивільно-правового договору передбачає необхідність виявлення його специфічних ознак, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як вчинений на шкоду кредитору. До таких ознак, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, із яким боржник уклав оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18 і від 12.04.2023 у справі № 754/18852/21). Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) учасники цивільних відносин не можуть використовувати для уникнення сплати боргу за договором. Боржник (дарувальник), який відчужив частку в праві власності на підставі безоплатного договору після подання позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. З огляду на це не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) (див. висновок у постанові Верховного Суду від 20.08.2024 в справі № 947/37261/21). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа. В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом; такого, що порушує публічний порядок (чч. 1, 2 ст. 228 ЦК України). Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно із чч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229, 231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з чч. 1, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Главою 16 Розділу IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону. Відмова від спадщини, яка була здійснена дієздатною фізичною особою, яка у момент такої відмови не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнана судом недійсною за позовом самої особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушено (стаття 225 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (стаття 229 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним (стаття 230 ЦК України). Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України). Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (стаття 233 ЦК України). Аналіз змісту наведених норм свідчить, що суд може визнати недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав, визначених ч. 5 ст. 1274 ЦК України, у разі звернення до суду з таким позовом особою, яка вчинила такий правочин, а також, у передбачених законом випадках, зокрема, у разі смерті або визнання особи недієздатною, іншою особою. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Відповідно до статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивач, заявляючи вказані позовні вимоги, всупереч правового висновку ВП ВС, що викладений у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не вказує на те, що спірні правочини слід кваліфікувати як фіктивні (ст. 234 ЦК України) або такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом; такого, що порушує публічний порядок - чч. 1, 2 ст. 228 ЦК України. При цьому, суд враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, позбавлений можливості самостійно визначати кваліфікацію спірних правочинів і таким чином фактично перебирати на себе роль позивача, оскільки у разі здійснення судом самостійного визначення кваліфікуючих ознак спірних правочинів, в такому випадку можуть бути порушені принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. В свою чергу сторона позивача не скористалась своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 49 ЦПК України та не зверталась із клопотанням про уточнення підстав позовних вимог. Крім того, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона позивача не надала достовірні, достатні та допустимі докази, що заявлені відповідачі вчинили спірні правочини в порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України, як вказує позивач у позовній заяві. Таким чином, враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними договору дарування частки квартири від 02.11.2020 та заяву про відмову від прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.01.2023 та повернення у власність [PERSON] 1/5 частки квартири [ADDRESS] . Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 справа № 916/780/18 - свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Враховуючи те, що вказана вимога є похідною від позовної вимоги про визнання недійсною заяву про відмову [PERSON] спадкоємця першої черги від прийняття спадщини на користь [PERSON] , яка судом не задоволена, відтак вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.01.2023 недійсною задоволенню не підлягає. Крім того, позивач всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не довів доказами в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України ту обставину, що наслідком визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.01.2023 недійсним є саме набуття [PERSON] права власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] після смерті спадкодавця [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищевикладене та ненадання належних доказів в обґрунтування позову, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed