Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

До Козівського районного суду Тернопільської області надійшов позов від товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 17 450,00 грн за Договором № 4141510 від 04.01.2022 про споживчий кредит. На обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що 04.01.2022 товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] уклали договір про споживчий кредит № 4141510. Відповідно до договору відповідачу надано кредит шляхом перерахування коштів на картковий рахунок у сумі 5000,00 грн на строк 15 днів, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 3,00% за кожен день користування кредитом, та комісії в сумі 1450,00 грн, яка нараховується за ставкою 29,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Договором передбачено також можливість збільшення (продовження) строку кредитування Позичальником, у разі якщо Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного 15-денного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Надання кредитних коштів позичальнику - відповідачеві [PERSON] відбулося шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок. Визначений у вказаному договорі кінцевий термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) - 19.01.2022. Зазначений договір підписаний [PERSON] одноразовим ідентифікатором. Відповідач як позичальник умови договору не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість. 26.07.2024 товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС» уклали договір факторингу №26-07/2024, відповідно до умов якого, товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» відступило товариству з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС» право вимоги від відповідача кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за Договором № 4141510 від 04.01.2022 про споживчий кредит, право на одержання яких, належить товариству з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», а товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС» набуло право вимоги грошових коштів за згаданим Договором № 4141510 від 04.01.2022 про споживчий кредит до відповідача [PERSON] . Порушивши умови кредитного договору, відповідач [PERSON] не виконує зобов`язання за кредитним договорам, в результаті чого виникла прострочена заборгованість, що складає ціну позову. Зважаючи на невиконання відповідачем умов зазначеного договору позивач звернувся до суду з даним позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн, а також сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн. 25.03.2025 Козівський районний суд своєю ухвалою відкрив провадження, справу призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 11.04.2025 представник відповідача - адвокат Сумцов Є.С. надав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» щодо стягнення заборгованості з [PERSON] за Договором про споживчий кредит № 4141510. Позицію сторони відповідача представник обґрунтовує тим, що відповідачем було погашено всю наявну кредитну заборгованість з урахуванням нарахованих відсотків. В позивача не збереглися чеки про оплату кредиту, а точних назв установ, де брались кредити, вона вже і не пам`ятає. Зауважує, що позивач не надав доказів, що вказані кошти надійшли саме на картковий рахунок [PERSON] , і позивач, на думку представника відповідача, не зазначає доказів, що підтверджують факт отримання та користування відповідачем кредитними коштами за договором. Звертає увагу на те, що нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування суперечить положенням статті 1048 ЦК України, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками поза межами строку кредитування є безпідставними. Зазначає, що доданий позивачем до позовної заяви Договір факторингу № 26-07/24, від 26.07.2024 подано без підпису сторін, не надано належним чином засвідчених копій усіх сторінок Договору факторингу і додатків до нього. Також позивачем не надано до позовної заяви Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 26-07/24 від 26.07.2024 з підписами посадових осіб та акту приймання-передачі відповідного Реєстру боржників. Заперечує набуття позивачем права вимоги до відповідача за вказаним Договором, оскільки відповідача не було повідомлено повідомлялось про зміну кредитора, зазначена позиція з відповідачем не погоджувалася. Поміж іншого як на підставу для відмови в позові вказує на те, що відповідачеві кредитором не направлялось жодної досудової вимоги. Також зазначає, що сторона відповідача не погоджується із заявленою позивачем заборгованістю за комісією, вважає положення спірного кредитного договору про сплату відповідачем на користь позивача комісій нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Відтак просить позовні вимоги позивача у частині стягнення заборгованості за комісією у сумі 1450 грн залишити без задоволення як необґрунтовані. Зазначає про нарахування позивачем процентів у несправедливому розмірі. Просить відмовити також у задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строків позовної давності, покликаючись на те, що перебіг строку позовної давності за позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором № 4141510 від 04.01.2022 розпочався з дня закінчення терміну повернення коштів за кредитним договором, тобто з 19.01.2022, а тому строк позовної давності є пропущеним відповідно до вимог ст.253, 257, 258 ЦК України. Крім того, представник відповідача просить зменшити витрати на професійну правничу допомогу. Мотивує свої заперечення щодо стягнення зазначених витрат тим, що на обґрунтування заявлених витрат на отримання професійної правничої допомоги позивачем надано письмові докази - копію договору № 354 від 01.02.2025 про надання правової допомоги та акта виконаних робіт від 28.02.2025, однак позивачем не надано доказів оплати отриманої професійної правничої допомоги. Таким чином, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у 9000 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Водночас просить стягнути з позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. 17.04.2025 представник позивача подала відповідь на відзив, у якій просить позовні вимоги за позовною заявою задовільнити в повному обсязі, стягнувши із відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі, зазначеній у позовній заяві, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп. та 9000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Не погоджується з доводами, викладеними у відзиві, з таких причин. 04.01.2022 товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідач уклали Договір № 4141510. Умови даного Кредитного договору передбачали видачу кредитних коштів позичальнику безготівково, а саме шляхом переказу коштів на її картковий рахунок. На виконання умов укладеного договору, позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника. Дана обставина підтверджується квитанцією, відповідно до якої 04.01.2022 15:01 на картковий рахунок № [NUMBER] було перераховано кредитні кошти згідно договору №4141510 у розмірі 5 000, 00 грн. Заперечуючи твердження сторони відповідача щодо недоведеності фактичного надання відповідачу кредитних коштів згідно зі спірним договором, представник позивача зазначає, що відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківських установах і мала безперешкодну можливість надати суду докази про те, що кредитні грошові кошти на її банківську картку, вказану в договорі, чи іншу картку, якою вона користується, не надходили. Зокрема, відповідач мала можливість здійснити запит до банку про наявність у неї карткового рахунку, зазначеного в заяві на отримання кредиту, та отримати виписку по вказаному рахунку за період кредитування. Таким чином відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Заперечуючи щодо тверджень відповідача про ненадання належних доказів набуття права вимоги за кредитним договором, сторона позивача вказує на їх необґрунтованість, посилається на надання позивачем акта прийому-передачі Реєстру боржників, оформленого електронними підписами уповноважених осіб сторін, який є достатнім і допустимим доказом, що засвідчує фактичний перехід права вимоги, платіжної інструкції, що підтверджує виконання фінансових зобов`язань за договором факторингу, спростовуючи заявлені відповідачем твердження щодо ненадання відповідних доказів. Вважає, що наведені обставини повністю підтверджують законність і обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Заперечуючи стосовно доводів сторони відповідача про неповідомлення відповідача про перехід права вимоги як відсутність підстав у товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» як кредитора подавати вимоги до відповідача за спірним договором кредиту, покликається на те, що відсутність документального підтвердження повідомлення відповідача про відступлення прав вимоги від первісного кредитора не впливає на законність та обґрунтованість позовних вимог Позивача як правонаступника, адже його вимоги набули чинності відповідно до умов договорів, що регулюють порядок відступлення прав вимоги. На спростування аргументів сторони відповідача щодо неправомірності нарахування процентів поза межами визначеного Договором про споживчий кредит від 04.01.2022 №4141510 15-денного строку кредитування строк, сторона позивача посилається на застосування відповідачем положення цього договору щодо продовження користування кредитом у разі наявності непогашеної заборгованості (пролонгацію), і що таке продовження не потребує додаткових дій ні від Кредитора, ні від Позичальника, відтак вважає, що проценти продовжували нараховуватися у межах строку дії договору. Заперечує відносно застосування строків позовної давності, оскільки такі строки продовжувалися та зупинялися відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 та Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ від 15.03.2022. Заперечуючи стосовно доводів представника відповідача щодо відсутності підстав для стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу, зазначає, що позивачем було надано відповідні документи разом з позовною заявою на дотримання вимоги ч. 9 ст. 175 ЦПК України, ці докази є належними та достатніми для вирішення питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, підстав для зменшення зазначених витрат сторона відповідача не довела. Також заперечує стосовно стягнення із позивача витрат на професійну правничу допомогу відповідачу в сумі 6 000 грн, мотивуючи це тим, що дані витрати є неспівмірним з обсягом послуг, наданих відповідачу, та є очевидно завищеними, просить відмовити відповідачу у задоволенні вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу або суттєво зменшити її розмір. Разом із відповіддю на відзив позивач подав клопотання про витребування доказів. Суд у судовому засіданні 13.05.2025 вказане клопотання задовільнив: ухвалив витребувати інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: чи видавалася [PERSON] відповідна кредитна картка, докази зарахування на цю картку кредитних коштів в сумі 5000 грн, ідентифікаційні дані власника картки та повний номер зазначеної картки, інформацію щодо номера телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною згаданою карткою за період з 04.01.2022 по 09.01.2022, інформацію, чи знаходиться відповідний номер телефону в анкетних даних [PERSON] . Сторона відповідача 17.04.2025 надала письмове заперечення, у якому просила відмовити у задоволенні згаданого клопотання представника позивача про витребування доказів. Представник позивача 28.04.2025 подала письмове пояснення, у якому обґрунтовує процесуальні підстави звернення із зазначеним вище клопотанням про витребування доказів. Також 09.06.2025 до суду надійшли додаткові пояснення у справі від представника відповідача - адвоката Сумцова Є.С., у яких він вказує, що [PERSON] дійсно 04.01.2022 брала один кредит в ТОВ «МІЛОАН», але щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором вже ухвалено рішення Козівським районним судом Тернопільської області 22.05.2025 у справі №951/165/25, провадження №2/951/124/2025, і стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість: за Договором про споживчий кредит №102702830 від 04.01.2022 в сумі 7250 (сім тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок, з яких: 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок - сума заборгованості за основною сумою боргу; 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок - сума заборгованості за відсотками. Доказів того, що [PERSON] на карту надійшли кошти 04.01.2022 за двома кредитними з товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», на думку сторони відповідача, відсутні. Сторона відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів того, що кошти за 2 кредитними договорами надійшли саме на картковий рахунок [PERSON] . Позивач не надає доказів, що підтверджують факт отримання та користування відповідачем кредитними коштами за вищевказаними договорами. 30.06.2025 від представника позивача надійшла письмова заява із запереченнями на додаткові пояснення у справі, у якій сторона позивача виклала свою правову позицію щодо тверджень сторони відповідача про стягнення на підставі рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 22.05.2025 у справі №951/165/25, провадження №2/951/124/2025 із [PERSON] заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого вона 04.01.2022 отримала 5000 грн кредитних коштів та відсутності з огляду на викладене підстав для повторного стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором. Сторона позивача просить не брати до уваги наведені доводи сторони відповідача з таких підстав. Із наданої Відповідачем довідки банку, на думку сторони позивача, не вбачається, який саме кредит був укладений першим, а який - другим: обидва договори укладено в один день та на ідентичну суму. Відповідач, на думку сторони позивача, не надає докази того, що зарахування 5 000 грн. стосувалося виключно договору № 102702830, а не договору № 4141510. Порушення пункту 4.17 Правил кредитування товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» стосується внутрішньої політики кредитора й жодним чином не доводить відсутність факту видачі другого кредиту. Якщо кредитор ухвалив рішення надати новий кредит за умови непогашеної заборгованості, ризики такої операції покладаються саме на кредитора, але це не анулює фінансове зобов`язання позичальника, яке виникло після отримання коштів. Сторона позивача звертає увагу на те, що квитанція LiqPay від 04.01.2022 ID платежу 1874123807, подана Позивачем та наявна в матеріалах справи, підтверджує перерахування 5 000 грн. саме в межах договору № 4141510 на картковий рахунок Відповідача [NUMBER] . Доданий Відповідачем доказ у вигляді виписки по надходженням по картці № [NUMBER] за 04.01.2022 також підтверджує перерахування кредитних коштів не тільки за договором від 04.01.2022 № 102702830 у справі, в якій вже ухвалене рішення суду, а й за договором від 04.01.2022 №4141510. А саме, відповідно до наданої виписки Відповідачем: Дата операції: 04.01.2022 15:01 Рахунок [NUMBER] Деталі операції: Переказ коштів. Коментар: Viplata zaima Miloan. Не підлягає оподаткуванню. ID платежу 1874123807 Сума: 5 000, 00 грн. Отже, завдяки наданому доказу Відповідачкою до додаткових пояснень, на думку сторони позивача, вбачається перерахування за Договором про споживчий кредит від 04.01.2022 №4141510. Надана інформація Відповідачкою повністю збігається з доданою Позивачем квитанцією в даті та часі операції, рахунку, ID платежу, сумі тощо. Таким чином, наведені Відповідачем пояснення, на думку сторони позивача, не спростовують, а, навпаки, підтверджують факт отримання нею кредитних коштів за договором № 4141510. Зазначає, що сукупність наявних доказів свідчить про належне виконання Позивачем своїх зобов`язань і про існування заборгованості Відповідача. У зв`язку з цим сторона позивача просить суд не брати до уваги твердження сторони відповідача як безпідставні та задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи у його відсутності. У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від сторони відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони відповідача.. Отже, фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням фактичних обставин справи, змісту позовних вимог, позицій сторін та їх представників, викладених у заявах по суті справи, та інших процесуальних документів, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про наявність такого, що підлягає судовому розгляду, спору між сторонами, що виник з відносин договору кредиту. При вирішенні питання про наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, зазначених у позові, суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши правову позицію сторін, з огляду на зміст спірних правовідносин, встановив такі фактичні обставини справи. 04.01.2022 [PERSON] оформила анкету-заяву на кредит №4141510 на сайті: miloan.ua, в якій вказані персональні дані її як позичальника, визначена сума кредиту 5000 грн, строк кредиту 15 днів з 04.01.2022 по 19.01.2022, комісія за надання кредиту 1450 грн, проценти за користування кредитом 2250,00 грн, нараховуються за ставкою 3,00 відсотки від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитом (а.с. 56). 04.01.2022 товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] уклали договір про споживчий кредит № 4141510 (індивідуальну частину), відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. (п.1.1 Договору) Відповідно до п.1.2, п.1.3, п.1.4, п.1.5.1, п.1.5.2, п.1.6 сума (загальний розмір) кредиту становить 5000,00 грн у валюті: українській гривні. Кредит надається строком на 15 днів з 04.01.2022 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 19.01.2022. Комісія за надання кредиту: 1450,00 грн, яка нараховується за ставкою 29,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 2250,00 грн, які нараховуються за ставкою 3.00 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1 Договору). Відповідно до п.2.2.2 Договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п.2.2.3 договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється (п.2.2.3 Договору). Відповідно до п.2.3.1.1 Договору позичальник має прав неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства miloan.ua за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Відповідно до п.2.3.1.2 Договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Оскільки сторони у договорі погодили умови щодо пролонгації кредитування після завершення строку кредитування у 15 днів щоразу ще на 1 день, але на строк, що не перевищує 60 днів, тому доводи сторони відповідача про обмеження нарахування відсотків строком 15 днів є безпідставними. В інший строк - строк пролонгації нарахування процентів за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, здійснюється за стандартною (базовою) процентною ставкою, визначеною договором у розмірі 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування ним, але не більше пролонгованих 60 днів. Після отримання права вимоги до відповідача позивачем жодних нових сум щодо стягнення заборгованості не нараховувалося, а відсотки були нараховані протягом строку кредитування та пролонгації кредитного договору. Відповідно до п.5.1 Договору, позичальник підтверджує зокрема, що: до укладення цього договору ознайомився з наявними схемами кредитування, отримав у письмовій формі (у вигляді електронного документа, розміщеного в особистому кабінеті) паспорт споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною цього договору, з інформацією, передбаченою ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування»; до укладення договору отримав проект цього кредитного договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами (у т.ч., викладеними у п.6.3) та правилами, що розміщені на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору; умови договору йому зрозумілі та він підтверджує, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану; до укладення цього договору отримав від товариства інформацію, зазначену в Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та в Законі України «Про споживче кредитування»; інформація надана йому товариством з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; товариство в електронній формі повідомило його шляхом надання доступу до проекту цього договору (індивідуальної частини), правил та іншої інформації, розміщеної на сайті товариства, зокрема в розділах «Документи», «споживачам» про відомості (інформацію) вказані в ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (п.6.1 Договору) (а.с. 10). У Додатку №1 до договору сторонами визначений графік платежів, згідно з яким позичальник мала повернути суму кредиту з нарахованими відсотками та комісією в розмірі 8700,00 грн (а.с. 54). Додатком №2 до договору є паспорт споживчого кредиту №4141510, яким передбачено такі ж умови кредитування, що у кредитному договорі (а.с. 55). Згідно з довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» № б/н, [PERSON] ідентифікована товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН». Акцепт (договір) підписано позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором [NUMBER], який відправлено на номер телефону [NUMBER] . Згідно з квитанцією LIQPAY платник товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» здійснило переказ грошових коштів в розмірі 5000,00 грн для отримувача [PERSON] , кредитний рахунок № [NUMBER] , призначення платежу: кошти згідно договору 4141510 (а.с. 13). Згідно з випискою по банківському рахунку, наданою АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду від 13.05.2025, 04.01.2022 платник товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» здійснило переказ грошових коштів в розмірі 5000,00 грн для отримувача [PERSON] , вказані грошові кошти у вигляді кредиту надійшли на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] . Наведений доказ спростовує доводи сторони відповідача, про те, що кредитні кошти за згаданим договором у сумі 5000 грн 04.01.2022 не надходили на банківський рахунок відповідача При цьому суд враховує, що доказів того, що на картковий рахунок № [NUMBER] не було перераховано суму у розмірі 5000 грн 04.01.2022 відповідач не надала. 26.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС» уклали договір факторингу №26-07/2024, відповідно до умов якого, товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» зобов`язується відступити Товариству з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п.2.1 Договору). До Фактора переходять права Клієнта як первісного кредитора за договорами про споживчий кредит в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Зокрема Фактор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів за користування кредитом та/чи процентів, за порушення грошового зобов`язання (відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України) за договорами про споживчий кредит (в тому числі за періоди, що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійснені Клієнтом) за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення неустойки (штраф, пеня) за порушення Боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь яких платежів і комісій відповідно до умов договорів про споживчий кредит (п.2.3 Договору). Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу №26-07/2024 від 26.07.2024 товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» відступило товариству з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС» право вимоги до боржника [PERSON] за договором №4141510 від 04.01.2022 на загальну суму 17 450,00 грн, з яких: 5000 грн - сума заборгованості за тілом, 11 000,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 1450,00 грн - сума заборгованості за комісією (а.с. 28-29). Наведеним підтверджується, що в розумінні договору факторингу позивач отримав право грошової вимоги до боржника саме в розмірі, який чітко визначений у реєстрі боржників. З розрахунку заборгованості, складеного товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАТНЕРС», вбачається, що розмір заборгованості [PERSON] за договором №4141510 від 04.01.2022 за період з 26.07.2024 по 11.03.2025 становить 17 450,00 грн, з яких: 5000 грн - сума заборгованості за тілом, 11 000,00 грн - сума заборгованості за відсотками, 1450,00 грн - сума заборгованості за комісією (а.с. 14-15). До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 3, 6, 11, 525, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За правилами ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійсними. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, у приписах ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За правилом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). За змістом ч. 3, 4, 6, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За змістом ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за особливостями укладення кредитного договору в електронній формі шляхом підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором [NUMBER], 04.01.2022 уклала договір про споживчий кредит № 4141510 з Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН». Отже, відповідно до вимог ч.6 та 8 ст.11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідач ознайомилася та погодилася з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов щодо суми кредиту, строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, розмір і тип процентної ставки та уклали в належній формі кредитний договір. Волевиявлення позичальника на укладення договору підтверджено вчиненням фактичних дій, направлених на ознайомлення із умовами кредитування, складанням відповідних документів і внесенням до них конфіденційної інформації, відомої тільки відповідачу. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1077-1078 ЦК України). Сторона відповідача зазначила, що не несе обов`язку із виконання зобов`язання за згаданим договором № 4141510 від 04.01.2022 про споживчий кредит перед позивачем, оскільки відповідача не було повідомлено про зміну кредитора, вказана позиція з відповідачем не погоджувалася. Також відповідачеві не направлялось жодної досудової вимоги. Суд не погоджується з такими доводами сторони відповідача. Факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання жодному з кредиторів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у разі проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такий боржник лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається сторона відповідача, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] на користь первісного кредитора - товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» матеріали справи не містять, а тому суд не погоджується із доводами сторони відповідача щодо неналежності позивача у справі та щодо відсутності підстав для стягнення боргу на його користь. Наведене випливає із правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, від 06.02.2018 у справі № 278/1679/13-ц, від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц, від 06.02.2019 у справі № 667/11010/14-ц. Представник відповідача як на підставу для відмови у позові посилається на ненаправлення позивачем відповідачеві досудової вимоги. У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що положення, що регламентують направлення досудової вимоги, стосуються саме дострокового виконання боржником умов договору, водночас у цій справі позовні вимоги стосуються виконання відповідачем як позичальником умов договору після завершення строку кредитування з врахуванням умов щодо пролонгації. Крім того, Договором №4141510 від 04.01.2022 про споживчий кредит не передбачено обов`язку направлення такої вимоги ані у разі дострокового стягнення зобов`язань за договором, ані після настання такого обов`язку як подальшої підстави звернення кредитором до суду. Відтак суд відхиляє наведені доводи сторони відповідача. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Проте, враховуючи, що взяті на себе зобов`язання позичальник не виконує належним чином, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення суми кредитних коштів та нарахованих на них відсотків. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, заборгованість за тілом кредиту становить 5000,00 грн; заборгованість за відсотками становить 11 000,00 грн. Згідно з наданими розрахунками (а.с 14-15), договір було пролонговано з 20.01.2022 по 04.03.2022 шляхом продовження користування кредитними коштами, що не суперечить умовам п. 2.3 кредитного договору. При цьому, оскільки за умовами п. 2.3.1.2. кредитного договору вказано, що загальний термін пролонгації не може перевищувати 60 днів, і у випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Оскільки проценти були нараховані протягом строку кредитування та пролонгації кредитного договору, тобто в межах погодженого сторонами 60-денного максимального строку користування кредитом, суд вважає, що нарахування процентів за цей період є платою позичальника за правомірне користування кредитними коштами, а тому суд відхиляє доводи сторони відповідача про безпідставність, на її думку, вимоги позивача про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками поза межами строку кредитування. Також, пунктом 1.5.1. договору встановлено комісію за надання кредиту 1450 грн, яка нараховується за ставкою 29,00 % від суми кредиту одноразово. Як вбачається із наведеного пункту договору, комісія чітко визначена умовами договору, включена до загальних витрат за споживчим кредитом, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, її нарахування відповідає приписам ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», а розмір та ставка були узгоджені сторонами при укладенні договору. Доводи сторони відповідача про нікчемність сплати комісійної винагороди за видачу кредиту суд відхиляє, з огляду на таке. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Таким чином, виходячи з аналізу вимог пункту 4 частини 1 статті 1,частини 2 статті 8, частини 1 статті 1, статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості кредитодавця як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). З врахуванням викладеного, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 1450 грн, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Підстав для визнання умови договору про сплату комісії за надання кредиту нікчемною немає. Зустрічного позову про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо стягнення комісії відповідач не подавала. Отже, зазначена у розрахунку заборгованості позивача заборгованість за комісійними винагородами також є обґрунтованою. Також сторона відповідача не послалася на передбачені нормами матеріального права підстави та обґрунтування своїх доводів щодо несправедливих, завідомо обтяжливих для позичальника умов спірного кредитного договору, невідповідності визначеної умовами договору відповідальності за його невиконання через непропорційність наслідкам правопорушення. При цьому суд не встановив, що умови спірного договору суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, зокрема через очевидну неспівмірність сум процентів за користування кредитними коштами. Таким чином, даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач отримала кредитні кошти, але свої зобов`язання з їх повернення та сплати відсотків належним чином не виконувала, а отже зобов`язана повернути позивачу, який набув право вимоги за Договором про споживчий кредит № 4141510 (індивідуальна частина) від 04.01.2022, борг в загальному розмірі у сумі 17 450,00 грн, що складається з: 5000,00 грн - заборгованість за тілом; 11 000,00 грн - заборгованість за відсотками, 1450 грн - заборгованість за комісіями, та дані обставини підтверджені належними і допустимими доказами. Даними доказами спростовуються твердження сторони відповідача, про те, що відповідач не укладала договір, не отримувала кредитних коштів. Надана позивачем квитанція LIQPAY (ID платежу 1874123807) на переконання суду містить всі необхідні реквізити та є первинним бухгалтерським документом. (а.с. 13). Наведене також підтверджується інформацією з АТ комерційний банк «ПриватБанк» - випискою за договором № б/н за період з 04.01.2022 по 09.01.2022, відповідно до якої на банківську картку [PERSON] 04.01.2022 переказано грошові кошти від товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (деталі опереації, як зазначено у відповідній графі довідки: «Деталі операції: Переказ коштів. Коментар: Viplata zaima Miloan. Не підлягає оподаткуванню. ID платежу 1874123807 Сума: 5 000, 00 грн»). Того ж дня, як зазначено у згаданій довідці, на картковий рахунок [PERSON] надійшла ще низка переказів. Наведене спростовує доводи сторони відповідача про те, що стягнення коштів за кредитним договором № 102702830 між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», відповідно до якого [PERSON] надавалися грошові кошти в сумі 5000 грн, вже було предметом спору, що розглядався Козівським районним судом Тернопільської області у рамках справи №951/165/25, провадження №2/951/124/2025, і йому надано відповідну правову оцінку рішенням від суду 22.05.2025. Суд вважає, що виписка про надходження по картці № [NUMBER] за 04.01.2022 також підтверджує перерахування кредитних коштів не тільки за договором від 04.01.2022 № 102702830 по справі, по якій вже наявне рішення суду, а й за договором від 04.01.2022 № 4141510. Суд також вважає, що неузгодженість рішення товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» щодо надання кредиту [PERSON] із пунктом 4.17 Правил кредитування товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» не спростовує відсутність факту видачі другого кредиту за наявності непогашеного перед позикодавцем іншого кредиту того самого позичальника . В будь-якому разі наведене також не створює підстав нікчемності правочину щодо надання другого кредиту позичальнику. Заперечуючи факт отримання грошових коштів за вказаним договором, відповідач [PERSON] не надала виписки по її особовому рахунку, доступ до якої має вона як клієнт, та банк-емітент банківської карти, чи довідки про відсутність у неї банківської карти № [NUMBER] на момент здійснення перерахувань коштів. Стороною відповідача не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її карткові рахунки. У суду відсутні підстави для сумніву, що відповідачеві як позичальнику за спірним договором № 4141510 від 04.01.2022 не було перераховано визначену умовами договору суму коштів, що підтверджується вищенаведеними доказами та не спростовано відповідачем, яка будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку із надання коштів протягом дії договорів не заявляла. Оцінюючи доводи сторони відповідача про те, що відповідачем було здійснено повний розрахунок за кредитним договором, суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Проте стороною відповідача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів здійснення відповідачем розрахунків за Договором про споживчий кредит № 4141510 від 04.01.2022, правомірність якого не спростована. Суд критично оцінює обґрунтування відзиву в цій частині, оскільки твердження на яких базується відзив, не підтверджені доказами. У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18. Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою. Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи №917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою. Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав. Суд вважає надані позивачем докази достовірними, допустимими, належними та такими, що у своїй сукупності достатні та підтверджують обставини, на які він покликається. Відтак судом встановлено, що права позивача на повернення позичальником кредиту та сплату ним процентів дійсно порушено відповідачем, а тому вони підлягають судовому захисту шляхом задоволення позову. Суд не погоджується з доводами сторони відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, слід відмовити у позові, адже Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (Covid-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», а відповідно до п.19 «Прикінцевих та перехідних положень ЦК України», у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. У той же час, продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Указами Президента України воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, включно до березня 2025 року. Отже, оскільки з 24.02.2022 та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви 24.03.2025 діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею ЦК України, з урахуванням наступних років, по березень 2025 року, а тому підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з його пропуском за вказані проміжки часу немає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що понесені ним судові витрати включають в себе, крім судового збору, витрати за професійну правничу допомогу, згідно зі ст.137 ЦПК України, у розмірі 9 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду позивачем надано, зокрема, Договір № 02/07-2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024, укладеного з адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістенс» (а.с. 35), з додатком, заявки про надання юридичної допомоги від 01.02.2025 № 354 та витягу з Акту № 5 про надання юридичної допомоги від 28.02.2025, відповідно до якого адвокатське об`єднання надало, а позивач прийняв правову допомогу у вигляді надання усної консультації з вивченням документів вартістю 3000,00 грн (2 год.) та складання позовної заяви вартістю 6000,00 грн (2 год.). Відповідачем зазначено, що він має сплатити витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, і ця правнича допомога складається з надання адвокатом консультації щодо спору, вивчення та юридичний аналіз чинного законодавства та судової практики у сфері стягнення кредитної заборгованості узгодження правової позиції по справі з Клієнтом, підготовка відзиву - 4 год 30 хв на суму 4500,00 грн (вартість 1 години 1000 грн); підготовка процесуальних заяв та клопотань - 1 год 00 хв на суму 1000 грн (вартість 1 години 1000 грн); підготовка заяви про розподіл судових витрат - 0 год 30 хв на суму 500 грн (вартість 1 години 1000 грн). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: ордер серії ВМ № 1064887 від 09.04.2025. Інших документів щодо витрат на правничу допомогу стороною відповідача не надано. Як зазначено вище, сторона відповідача подала заяву про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу позивачеві, а також про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що стягуються позивачеві. Вивчивши доводи представника відповідача з окресленого питання, суд дійшов таких висновків. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі №727/463/19, у постановах від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 , від 02.12.2020 у справі №317/1209/19, від 11.11.2020 у справі №673/1123/15-ц, від 03.02.2021 у справі №554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі №753/1203/18, від 02.06.2022 у справі №15/8/203/20. Суд не погоджується з твердженнями представника відповідача про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачеві та вважає вищезазначені докази належними доказами щодо судових витрат, та враховує їх у сукупності та взаємозв`язку. Поряд з цим, суд враховує заперечення представника відповідача щодо його незгоди із розміром витрат на професійну правничу допомогу, які просив стягнути представник позивача, а також положення частини 4 статті 137 ЦПК України, якими передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відтак при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що співмірними мають бути витрати на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача, у розмірі 6000 грн. Враховуючи, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» задоволено повністю, суд, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Позивачем заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, що підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи вказане клопотання, суд наголошує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц, міститься висновок про те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Однак позивачем та його представником не подано жодних обґрунтованих заперечень щодо розміру понесених відповідачем витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн. Проте, враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, судові витрати, відповідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача. Отже суд не вбачає підстав для стягнення понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, із позивача. Враховуючи наведене, суд не вдається до оцінки доведеності понесених відповідачем витрат на правничу допомогу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 6000, 00 грн.

Outcome: approved