Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Зміст позовних вимог 11 травня 2018 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив: 1) стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 2 674 440,00 грн, що еквівалентно 102 000,00 доларів США згідно з курсом НБУ станом на 10 травня 2018 року; 2) стягнути з [PERSON] грошову компенсацію в порядку відшкодування моральної шкоди у сумі 30000,00 грн; 3) стягнути з [PERSON] судовий збір у сумі 8 810,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 грудня 2011 року між позивачем та подружжям [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого він позичив, а подружжя прийняло у борг грошові кошти в сумі 102 000,00 доларів США двома частинами: 27000,00 та 75000,00 доларів США. На підтвердження зазначеного договору позики головою сім`ї ( [PERSON] ), в присутності двох свідків: [PERSON] і [PERSON] , було оформлено дві розписки. Зазначені гроші подружжя повинно було використати для завершення будівництва придбаних раніше об`єктів нерухомого майна, тобто для інвестування в комерційну нерухомість. Головним об`єктом, до якого приділялася увага, це комерційна науково-виробнича база, в розвиток якої були вкладені основні капітали, що розташована в [ADDRESS] . Протягом наступних років [PERSON] , та його дружина [PERSON] , витратили позичені гроші, добудовали декілька придбаних об`єктів нерухомості, зробили необхідні ремонтні роботи в приміщеннях будинків. Враховуючи особливості інвестування нерухомості та коливання обмінного курсу валют, позивач зі свого боку сприяв подружжю, та на їх особисті прохання погоджувався продовжити строк повернення боргу, оскільки на зазначену в розписці дату - 01 грудня 2014 року, вони не змогли повернути позичені гроші. Протягом 2015 - 2017 років [PERSON] неодноразово запевняв позивача в тому, що усі гроші вкладені в надійні об`єкти нерухомості, і незабаром він та його дружина після продажу добудованих об`єктів повернуть позивачу усі позичені гроші. Протягом 2017 року [PERSON] робив вигляд, що намагається повернути позивачу частку позики і в незначних розмірах здійснював перерахування грошей на його картковий рахунок: 12.02.2017 в сумі 6119,25 грн, 12.05.2017 в сумі 6119,25 грн, 03.06.2017 в сумі 6119,25 грн. Однак в листопаді 2017 року позивач дізнався про смерть [PERSON] , і тоді з`ясувалося що він тривалий час був страждав на онкологічну хворобу, а головне був обізнаний про те, що скоро помре, і навмисно затягував з поверненням боргу, використав цей час для реєстрації придбаних об`єктів на сторонніх осіб. Після його смерті позивач почав збирати інформацію про юридичний стан придбаних [PERSON] , та його дружиною об`єктів нерухомості, і дізнався, що більшість придбаних об`єктів покійний зареєстрував на невідомих позивачу осіб, його дружина [PERSON] , в свою чергу обрала позицію «борг є, але повертати його вона не збирається, тому що немає грошей», тобто на усі запитання позивача про повернення боргу вона відповідала, що вона борг визнає, але повертати не збирається, і що її чоловік скуповував об`єкти нерухомості нібито за власні гроші. Оскільки відповідачем до борг не сплачено, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відзив на позовну заяву У відзиві на позовну заяву відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву йдеться про те, що: 1)про наявність розписок відповідачці, як дружині [PERSON] , відомо не було, при їх укладенні вона присутня не була, жодної згоди на отримання даних грошових коштів у борг нею не надавалося; 2)позивачу стало відомо про смерть спадкодавця не пізніше листопада 2017 року. З позовною вимогою до спадкоємця кредитор звернувся 11.05.2018, тобто зі спливом шестимісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 1281 ЦК України, що позбавляє його права вимоги до спадкоємця, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог ст. 1281, 1282 ЦК України, які ним не дотримані; 3)як зазначено у позовній заяві та наданих копій документів у формі розписок: «зазначена сума повинна була бути повернута мені до 01 грудня 2014 року». Відтак, за ніби-то укладеним договором позики між [PERSON] та [PERSON] , розписок від 01.12.2011, строк позовної давності сплив 01 грудня 2017 року. Також, якщо не брати до уваги вказані в позовній заяві строки виконання зобов`язання, а саме до 01 грудня 2014 року, а виходячи з норми ст. 1281 ЦК України, де встановлюються строки пред`явлення вимоги та виконання зобов`язання боржником, з огляду на надану в додатках до позовної заяви копію документа у формі розписки від 01.12.2011 на 27000,00 доларів США не вказується строк повернення грошових коштів, проте вказується, що грошові кошти повинні бути поверненні за вимогою; 4)позивач при формулюванні позовних вимог жодним чином документально не обґрунтовує, яким саме чином, в яких розмірах та пропорціях він розраховує моральну шкоду завдану внаслідок несвоєчасного повернення грошових коштів за нібито написаними [PERSON] розписками; 5)позивач додає до позовної заяви копію банківської виписки станом на 03.05.2018, у якій зазначено, як повідомляє позивач, суми повернення позики на його картковий рахунок, проте із суми загального боргу позики, яку просять стягнути у даній судовій справі сплачені суми не враховані. Також жодного зазначення, що дана банківська виписка саме стосовно карткового рахунку позивача немає. Рух справи Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року (суддя Зотько Т.А.) позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року (головуючий суддя - Яворський М.А., судді Кашперська Т.Ц., Фінагеєв В.О.) апеляційну скаргу [PERSON] , подану представником [PERSON] , задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики у розмірі 101 309 доларів 14 центів США та витрати зі сплати судового збору у розмірі 21 650,58 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 29 січня 2021 року [PERSON] виконала постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] про отримання грошових коштів у розмірі 101309,14 доларів США, а також 21650,58 грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва (суддя Зотько Т.А.) від 04 лютого 2021 року скасовано, вжиті ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2018, заходи забезпечення позову у справі № 754/6033/18-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, а саме у виді накладеного арешту на нежитлове приміщення в літ. «В» загальною площею 730,8 (кв.м) [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] . Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18 (провадження № 61-2852св21) (головуючий - Крат В.І., судді: Антоненко Н.О., Дундар І.О., Краснощоков Є.В. (суддя-доповідач), Русинчук М.М.) касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано. Справу № 754/6033/18 в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній постанові Верховний Суд вказав, що: -не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини; -позивач пред?явив вимоги до відповідача, посилаючись у тому числі на прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] . Відповідачка у відзиві на позов та в апеляційній скарзі заперечувала укладення вказаних договорів в інтересах сім`ї та заявляла про необізнаність щодо отримання відповідних коштів позики її померлим чоловіком, тому вказувала, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми статей 1281, 1282 ЦК України, а позивач не звертався до неї із вимогою кредитора спадкодавця; -суд першої інстанції, зробивши висновки про недоведеність наявності у відповідача зобов`язань перед позивачем як солідарного боржника за договором позики, наведені доводи сторін не перевірив, тому належної оцінки правовідносинам сторін та підстав для стягнення коштів позики з урахуванням вимог статей 1281, 1282 ЦК України не надав. Суд апеляційної інстанції на відповідні доводи апеляційної скарги уваги не звернув та недоліки рішення суду в цій частині не усунув; -у справі, що переглядається, суди встановили, що відповідач згоди на отримання її чоловіком позики не надавала; в розписках не вказано цільового призначення коштів позики, пов`язаного з інтересами сім`ї; установлені обставини не підтверджують, що кошти за договорами позики були надані та використані в інтересах сім`ї, що заперечувалось відповідачем; -за таких обставин апеляційний суд не врахував, що: ?умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя; ?перебування позичальника у шлюбі на час виникнення правовідносин позики, як і обізнаність його подружжя про укладення договору позики, не свідчить про згоду на укладення вказаного правочину саме в інтересах сім`ї та само по собі не є підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу; ?подання заяви про застосування позовної давності є правом відповідача, передбаченим статтею 267 ЦК України, з якою закон не пов`язує визнання позову або обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог; ?за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг коштів позики в інтересах сім`ї; -тому апеляційний суд безпідставно поклав обов`язок доведення, що вказані кошти [PERSON] були використані не в інтересах сім`ї, лише на відповідача, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості; -суди обох інстанції при вирішенні питання застосування позовної давності до вимог позивача в частині стягнення 75000 дол. США не врахували, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, однак якщо право позивача порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. При цьому, судові рішення не містять мотивів, за яких суди зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року (суддя Лісовська О.В.) прийнято до провадження цивільну справу [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди. Ухвалено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 27 червня 2023 року представником відповідачки подано заяву про поворот виконання судового рішення. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2023 року (суддя Лісовська О.В.) позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача на судовий розгляд справи. Заяву представника відповідача про поворот виконання задоволено. Здійснено поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі № 754/6033/18, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 101309,14 доларів США. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року (суддя-доповідач - Музичко С.Г., судді: Болотов Є.В., Кулікова С.В.) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Рішенням Вищої ради правосуддя № 1016/0/15-23 від 31.10.2023 звільнено суддю Деснянського районного суду міста Києва Лісовську О.В. Справа надійшла до Деснянського районного суду м. Києва та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2024 передана судді Гринчак О.І. для продовження розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року (суддя Гринчак О.І.) прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди. Визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Фактичні обставини справи, встановлені судом 01 грудня 2011 року [PERSON] склав розписку про те, що він отримав від [PERSON] суму 75 000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути до 01.12.2014 (а.с. 5 т. І). Також 01 грудня 2011 року [PERSON] склав другу розписку про те, що він отримав від [PERSON] суму 27 000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути за вимогою (а.с. 6 т. І). Разом за вказаними розписками [PERSON] отримав від [PERSON] 102 000,00 доларів США. Підписи в розписці від 01.12.2011 від імені [PERSON] на суму 27 000,00 доларів США та в розписці від 01.12.2011 від імені [PERSON] на суму на суму 75 000,00 доларів США виконані [PERSON] , що підтверджується висновком експертів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 2664 та судово-технічної експертизи документів № 2851 (а.с. 1-8 т. ІІ). 12 лютого 2017 року від [PERSON] на рахунок [PERSON] надійшли кошти у сумі 6119,25 грн, 12 травня 2017 року - 6119,25 грн, 03 червня 2017 року - 6119,25 грн, що підтверджується випискою з рахунку позивача, наданою АТ «Приватбанк» від 03 травня 2018 року (а.с. 7-10 т. І). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.11.2017 (а.с. 175 т. IV). 12 березня 2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка [PERSON] , що підтверджується копією матеріалів спадкової справи № 3/2018 (а.с. 167 т. IV). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Тетяною Анатоліївною відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] , [INFO] , спадкоємцем померлого [PERSON] є його дружина [PERSON] , [INFO] (а.с. 243 т. І). [PERSON] не подавав вимоги (претензії) кредитора до нотаріуса до спадкоємців [PERSON] . Однак 11 травня 2018 року ( до спливу шестимісячного строку - 27 травня 2018 року) [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з цим позовом до [PERSON] про стягнення на підставі боргових розписок від 01 грудня 2011 року суми боргу у розмірі 2 674 440,00 грн, що еквівалентно 102 000,00 доларів США згідно з курсом НБУ станом на 10 травня 2018 року, що підтверджується вхідним реєстраційним штампом суду на позовній заяві, а саме вх. № 21498 від 11.05.2018 (а.с. 2- 4 т. І). З матеріалів спадкової справи вбачається, що: - 13.11.2018 [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] ; незакінчений будівництвом будинок побудований на 69%, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.11.2018 № 4208 (а.с. 3 т. V); - [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала нежилі приміщення, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Нежилі приміщення складаються з: приміщення 1а, площею 63,80 кв.м, приміщення 3, площею 65,10 кв.м (групи приміщень № 3) загальною площею 128,9 кв.м, та №№ 2, 4 , 5 , 6 , 14 , 18 , 19 , 20 , 21 частина приміщень №№ 22, 22а, 23 (групи приміщень № 10), загальною площею 111,8 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.11.2018 № 4414 (а.с. 18 т. V); - 22.04.2019 [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала транспортний засіб марки TOYOTA, модель AVALON, тип - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, чорного кольору, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.04.2019 № 1496 (а.с. 56 т. V); - 09.11.2021 [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала земельну ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223186800:06:002:0046, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.11.2021 № 3859 (а.с. 61 т. V). Також до складу спадкового майна увійшли грошові кошти, розміщені на депозитному та картковому рахунках [PERSON] , відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк», в загальній сумі 4814,88 (2734,98+2079,90) грн (свідоцтво про право на спадщину на грошові кошти не видано) (а.с. 189 т. IV). З матеріалів справи вбачається, що: - транспортний засіб марки TOYOTA, модель AVALON, тип ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, чорного кольору перебував у заставі ПАТ АБ «Укргазбанк» та був реалізований [PERSON] після набуття нею права власності на це спадкове майно з метою погашення заборгованості [PERSON] перед указаним банком за кредитним договором № 222-ф/07 від 20.07.2007; - нежилі приміщення, розташовані за адресою [ADDRESS] , які складаються з: приміщення 1а, площею 63, 80 кв.м., приміщення 3, площею 65,10 кв.м, (групи приміщень №3) загальною площею 128, 9 кв.м, та №№2 , 4 , 5 , 6 , 14 , 18 , 19 , 20 , 21 частина приміщень №№22, 22а, 23 (групи приміщень №10) загальною площею 111, 8 кв.м. перебували в іпотеці ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором іпотеки №010/21-03/151 від 29.02.2008, що забезпечував виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №014/26 01/05/190 від 29.02.2008, укладеним з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», і були набуті ПАТ «КРИСТАЛБАНК» у власність як особою, що набула прав кредитора та іпотекодержателя, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.11.2018 з метою погашення заборгованості за кредитним договором; - 14.11.2018 [PERSON] за актом приймання-передачі нерухомого майна передала у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Форте Рент» об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] ; незакінчений будівництвом будинок побудований на 69% (а.с. 79 т. V). Спірним між сторонами виявилося питання, чи увійшов до складу спадкової маси об`єкт - 1/20 частки в об`єкті нерухомого майна, а саме науково-виробничої бази, розташованої за адресою: [ADDRESS] . З огляду на те, що: 1) за договором дарування частини об`єкта нерухомого майна від 31 липня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1987, [PERSON] подарував [PERSON] корпус - проектний модуль 2 літ. «В» 1981 р забудови загальною площею 1259,40 кв.м, що складає 1/20 частину об`єкта нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці площею 2,8880 га кадастровий номер 3221810100:01:263:0101 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 124 т. V); 2) державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17); 3) за договором купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 04 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального міського нотаріального округу Нотари О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 245, [PERSON] продав [PERSON] об`єкт нерухомого майна - корпус - проектний модуль 2, 1981 року забудови з цегли загальною площею 1259,40 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці площею 2,8880 га, кадастровий номер 3221810100:01:263:0101 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 126, 127 т. V); 4) за договором купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 07 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нотари О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 253, [PERSON] продав [PERSON] об`єкт нерухомого майна - корпус - проектний модуль 2, І поверху (група приміщень № 1-46), та ІІ поверху (група приміщень № 49-55), в літері «В», загальною площею 730,8 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці площею 2,8880 га, кадастровий номер 3221810100:01:263:0101 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 128, 129 т. V); 5) запис про право власності [PERSON] на 1/20 частки у праві власності на тип майна - науково-виробнича база за адресою [ADDRESS] погашено (а.с. 190, 191 т. V), тому суд доходить висновку про те, що до складу спадкової маси не увійшов спірний об`єкт - 1/20 частки в об`єкті нерухомого майна, а саме науково-виробнича база, розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року призначено в цивільній справі № 754/6033/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, судову комплексну оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизу таких об`єктів: - об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; незакінчений будівництвом будинок побудований на 69%; - земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223186800:06:002:0046, розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На вирішення судової комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи поставлено перед експертами такі питання: 1. Який ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта, розташованого за адресою: [ADDRESS] станом на 27 листопада 2017 року? 2. Яка ринкова вартість об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; незакінчений будівництвом будинок побудований на 69% станом на 27 листопада 2017 року? 3. Яка ринкова вартість земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223186800:06:002:0046, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) станом на 27 листопада 2017 року? Проведення судової експертизи доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Український центр судових експертиз» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 37, оф. 411). Оплату за проведення судової експертизи у справі покладено на [PERSON] . Також ухвалено, що у випадку відсутності оплати зі сторони відповідачки позивач має право оплатити вартість експертизи. 03 липня 2025 року на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Український центр судових експертиз» надійшло повідомлення, що станом на 27.06.2025 попередня оплата за проведення експертизи здійснена не була, а тому ухвала суду 22 квітня 2025 року залишена без виконання. Норми права та мотиви суду Щодо кваліфікації судом правовідносин між сторонами Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц (провадження № 61-12830св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, суди встановили правову природу укладеного між сторонами договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто. З тексту договорів позики вбачається, що стороною договорів є відповідач, який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису відповідачки боргові розписки не містять. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані [PERSON] за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано, а відтак висновок суду апеляційної інстанції про те, що унаслідок укладення [PERSON] договору позики виникло зобов`язання в інтересах сім`ї не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами справи. Покладаючи на відповідачку обов`язок по сплаті частини боргу за договорами позики, суд виходив із того, що відповідачі перебувають у шлюбі, а відтак повинні нести відповідальність перед кредитором спільно. Проте перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13». Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у цій же справі вказав, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц зазначено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. У цій справі встановлено, що відповідачка - [PERSON] згоди на отримання її чоловіком позики не надавала; в розписках не вказано цільового призначення коштів позики, пов`язаного з інтересами сім`ї; доказів того, що кошти за договорами позики були надані та використані в інтересах сім`ї у матеріалах справи немає. Тому, відсутні підстави стверджувати, що між сторонами виникли зобов`язання з правовідносин за договором позики. Натомість судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем після померлого чоловіка [PERSON] . З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що зобов`язання між сторонами у цій справі виникли зі спадкових правовідносин, у зв`язку з пред`явленням [PERSON] як кредитором спадкодавця [PERSON] грошових вимог до спадкоємиці [PERSON] . Щодо строку та форми звернення кредитора до спадкоємця Відповідно до приписів статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на момент смерті [PERSON] - [INFO] ) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14-ц (провадження № 14-12цс24) вказано, що під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника (у тому числі, якщо смерть боржника настала під час розгляду справи у суді) суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах. Кредитор може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, відповідно до вимог статті 1281 ЦК України в один із таких способів: 1) безпосередньо спадкоємцю; 2) опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульську установу). Сплив строків, визначених статтею 1281 ЦК України, має своїм наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже й неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 (провадження №12-48гс20) вказано, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема, із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження слід розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 Цивільного кодексу України. Тому, враховуючи наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, з огляду на те, що [PERSON] після смерті [PERSON] звернувся безпосередньо до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 Цивільного кодексу України. Суд враховує, що днем відкриття спадщини є 27 листопада 2017 року, шестимісячний строк для пред`явленням вимог кредитора до спадкоємця закінчився 27 травня 2018 року, водночас до спливу цього строку, а саме 11 травня 2018 року позивач пред`явив позовну вимогу до спадкоємиці померлого. Щодо меж відповідальності спадкоємця Відповідно до положень статті 1282 ЦК України (в редакції, чинній на момент смерті [PERSON] - 27.11.2017) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22) вказано, що «задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункт 98)). Не визначення вартості успадкованого майна не впливає на вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Водночас задовольняючи заяву про заміну учасника справи, боржника у виконавчому провадженні, який помер, його спадкоємцем, суд відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що така заміна здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункт 109))». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 552/4892/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, викладено висновок, що «спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок погасити заборгованість спадкодавця, проте виключно у межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у погашенні заборгованості у разі смерті позичальника за рахунок спадкового майна, яке приймають у спадщину спадкоємці боржника. Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали». Щодо тягаря доказування У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 зазначено, що «ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна». У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 669/446/17 (провадження № 61-8415св21) зазначено, що «у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України». У постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 201/8538/16-ц (провадження № 61-3117св24) вказано, що спадкоємець, який прийняв спадщину та набув у власність спадкове майно, зобов`язаний погасити заборгованість спадкодавця, проте виключно у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Саме суд при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника встановлює необхідні для цього обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у встановлені строки; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; дійсний розмір вимог кредитора; частки спадкоємців у спадщині; обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця. До обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника. Якщо спадкоємець (спадкоємці) заперечує проти вимог кредитора спадкодавця щодо меж його відповідальності за зобов`язаннями спадкодавця, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен такий спадкоємець, оскільки, з огляду на характер спірних правовідносин, кредитор не завжди може визначити яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна. Тому не допускається відмова в позові з тих підстав, що позивачем не надано відповідних доказів. В такій ситуації, задовольняючи позов кредитора до спадкоємця, суд в резолютивній частині рішення зазначає дійсний розмір заборгованості, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та встановлює, що її належить стягнути у межах вартості майна, одержаного ним у спадщину. Цим суд встановлює порядок виконання рішення про стягнення заборгованості спадкодавця. У цій справі суд встановив, що: - 13.11.2018 [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] ; незакінчений будівництвом будинок побудований на 69%, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.11.2018 № 4208 (а.с. 3 т. V); - [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала нежилі приміщення, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Нежилі приміщення складаються з: приміщення 1а, площею 63,80 кв.м, приміщення 3, площею 65,10 кв.м (групи приміщень № 3) загальною площею 128,9 кв.м, та №№ 2, 4 , 5 , 6 , 14 , 18 , 19 , 20 , 21 частина приміщень №№ 22, 22а, 23 (групи приміщень № 10), загальною площею 111,8 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.11.2018 № 4414 (а.с. 18 т. V); - 22.04.2019 [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала транспортний засіб марки TOYOTA, модель AVALON, тип - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, номер шасі (кузов, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, чорного кольору, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.04.2019 № 1496 (а.с. 56 т. V); - 09.11.2021 [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала земельну ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 3223186800:06:002:0046, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.11.2021 № 3859 (а.с. 61 т. V). Також до складу спадкового майна увійшли грошові кошти, розміщені на депозитному та картковому рахунках [PERSON] , відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк», в загальній сумі 4814,88 (2734,98+2079,90) грн (свідоцтво про право на спадщину на грошові кошти не видано) (а.с. 189 т. IV). Також судом встановлено, що: - транспортний засіб марки TOYOTA, модель AVALON, тип ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, чорного кольору перебував у заставі ПАТ АБ «Укргазбанк» та був реалізований [PERSON] після набуття нею права власності на це спадкове майно з метою погашення заборгованості [PERSON] перед указаним банком за кредитним договором № 222-ф/07 від 20.07.2007; - нежилі приміщення, розташовані за адресою [ADDRESS] , які складаються з: приміщення 1а, площею 63, 80 кв.м., приміщення 3, площею 65,10 кв.м, (групи приміщень №3) загальною площею 128, 9 кв.м, та №№2 , 4 , 5 , 6 , 14 , 18 , 19 , 20 , 21 частина приміщень №№22, 22а, 23 (групи приміщень №10) загальною площею 111, 8 кв.м. перебували в іпотеці ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором іпотеки №010/21-03/151 від 29.02.2008, що забезпечував виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №014/26 01/05/190 від 29.02.2008, укладеним з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», і були набуті ПАТ «КРИСТАЛБАНК» у власність як особою, що набула прав кредитора та іпотекодержателя, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.11.2018 з метою погашення заборгованості за кредитним договором; - 14.11.2018 [PERSON] за актом приймання-передачі нерухомого майна передала у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Форте Рент» об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] ; незакінчений будівництвом будинок побудований на 69% (а.с. 79 т. V). Однак відповідачка не виконала свого процесуального обов`язку з доведення вартості успадкованого майна, хоча суд сприяв їй в реалізації її процесуальних прав та обов`язків шляхом призначення відповідної судової експертизи, яка згодом не була оплачена нею, внаслідок чого ухвала суду про призначення судової експертизи залишена експертною установою без виконання. Щодо розміру заборгованості та валюти зобов`язання Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною першою статті 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» визначено поняття іноземна валюта та національна валюта. Так, поняття іноземна валюта вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. Поняття національна валюта (гривня) вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошової одиниці України - гривні у вигляді банкнот, монет, у тому числі обігових, пам`ятних та ювілейних монет, і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у гривні; в) електронні гроші, номіновані у гривні. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевикладена позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Судом встановлено, що [PERSON] отримав у позику від [PERSON] за двома розписками від 01 грудня 2011 року грошові кошти у загальному розмірі 102 000,00 доларів США, з яких 75 000,00 доларів США зобов`язався повернути до 01.12.2014, а 27 000,00 доларів США зобов`язався повернути за вимогою. 12 лютого 2017 року від [PERSON] на рахунок [PERSON] надійшли кошти у сумі 6119,25 грн, 12 травня 2017 року - 6119,25 грн, 03 червня 2017 року - 6119,25 грн, що підтверджується випискою з рахунку позивача, наданою АТ «Приватбанк» від 03 травня 2018 року. Оскільки доказів існування між [PERSON] та [PERSON] інших правовідносин, окрім позикових, немає, суд доходить висновку, що вказані кошти перераховані [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики. При цьому, з огляду на те, що станом на момент здійснення платежів матеріали справи не містять доказів пред`явлення вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо погашення заборгованості у розмірі 27 000,00 доларів США за розпискою від 01 грудня 2011 року, в якій строк виконання зобов`язання не встановлений, суд доходить висновку, що вказані кошти були перераховані на погашення заборгованості за розпискою від 01 грудня 2011 року на суму 75000,00 доларів США, оскільки за нею строк виконання зобов`язання вже настав. У валюті зобов`язання [PERSON] було погашено борг: 1) 12 лютого 2017 року 6119,25 грн, що за курсом НБУ України (1 долар США = 27,03 грн) становить 226,39 доларів США; 2) 12 травня 2017 року 6119,25 грн, що за курсом НБУ України (1 долар США = 26,43 грн) становить 231,53 доларів США; 3) 03 червня 2017 року 6119,25 грн, що за курсом НБУ України (1 долар США = 26,27 грн) становить 232,94 доларів США, що разом становить 690,86 доларів США. Виходячи з того, що [PERSON] надав [PERSON] на підставі розписок від 01.12.2011 грошові кошти у сумі 102 000,00 доларів США, а він виконав свої зобов`язання з повернення вказаних коштів частково на суму 690,86 доларів США, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення зі спадкоємиці померлого боржника грошових коштів є обґрунтованою на суму 101 309,14 доларів США (102 000,00 - 690,86). У решті позовних вимог про стягнення заборгованості за розписками у розмірі 690,86 доларів США слід відмовити за необґрунтованістю. Вимоги про стягнення моральної шкоди не є предметом нового розгляду у суді першої інстанції. Щодо необхідності пред`явлення вимог до спадкоємця в межах позовної давності Представницею відповідачки подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, згідно з якою вона просить в разі встановлення судом наявності підстав для задоволення позову, в задоволенні позову в частині стягнення боргу за розпискою від 01.12.2011 на суму 75000 доларів США зі строком повернення 01.12.2014, відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі № 522/13732/20 (провадження № 61-4633св21) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач». Згідно з положеннями ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 648/3491/15-ц (провадження № 61-13135св18). Оскільки [PERSON] 12 лютого 2017 року перерахував на рахунок [PERSON] кошти у сумі 6119,25 грн, 12 травня 2017 року - 6119,25 грн, 03 червня 2017 року - 6119,25 грн, що становить 690,86 доларів США, суд доходить висновку, що він вчинив дії з часткового визнання боргу за розпискою від 01 грудня 2011 року на суму 75000,00 доларів США, оскільки за нею строк виконання зобов`язання вже настав. Перерахування вказаних коштів не може бути розцінене судом як сплата боргу за розпискою від 01.12.2011 на суму 27000,00 доларів США, оскільки строк виконання за нею не настав, адже у 2017 році позивач не пред`являв боржнику вимоги про їх повернення. Тому, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 101 309,14 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню в межах вартості частки спадкового майна [PERSON] , яке одержане у спадщину. Щодо судових витрат Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивача складають 22 941,20 грн, з яких 8810,00 грн за подання позовної заяви, 352,40 грн за подання заяви про забезпечення позову, 13215,00 грн за подання апеляційної скарги на рішення, 563,80 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, а оскільки позов підлягає задоволенню частково у співвідношенні 98,30 % від суми заявленого позову, тому і витрати позивачу підлягають відшкодуванню пропорційно - 22 551,19 грн. Щодо повороту виконання 29 січня 2021 року [PERSON] виконала постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] про отримання грошових коштів у розмірі 101309,14 доларів США, а також 21650,58 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Оскільки відсутні, визначені ч. 2 ст. 444 ЦПК України, підстави для повороту виконання рішення, заява сторони відповідача не підлягає задоволенню.

Outcome: partial