Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно нього. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є сином відповідача. Батьки фактично припинили подружні відносини у січні 2010 року, ще до його народження. В 2010 та 2011 році відповідач звертався в суд із позовом до матері позивача про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. Після проведення генетичної експертизи, яка підтвердила, що відповідач дійсно є батьком позивача, [PERSON] просив залишити його позов без розгляду. У лютому 2011 року мати позивача подала позову про розірвання шлюбу і рішенням суду шлюб його батьків було розірвано. З моменту фактичного припинення подружніх відносин, так і після розірвання шлюбу судом, жодних контактів із відповідачем чи його сім`єю [PERSON] (мати позивача) не мала, дитину виховувала самостійно. Відповідач жодних контактів з позивачем не підтримував, не провідував сина, не цікавився здоров`ям дитини, успіхами у навчанні, морально не підтримував. Свої батьківські обов`язки щодо участі у його вихованні не виконує по сьогоднішній день. За всі ці роки відповідач особисто жодного разу не спитав у [PERSON] про сина, чи потрібна йому яка-небудь допомога, не виявляв навіть бажання побачитися з ним.У ході психологічного дослідження позивача у Центрі психологічної допомоги дітям «Серденько`було виявлено тригерною темою, пов`язаною із негативними переживаннями - це стосунки з біологічним батьком. Під час обговорення цієї теми спостерігалось хвилювання, інтонація ставала більш серйозною. Татом позивач називає вітчима [PERSON] . Щодо спілкування з біологічним батьком позивач розповідає, що вони не спілкуються, вперше він поспілкувався з батьком з власної ініціативи, написавши йому в месенджері близько року назад. Після цього, батько привітав його з днем народження. Після цього спілкування між ними припинилося. Позивач ніколи не бачив біологічного батька. Повідомив, що хотів би мати прізвище, яке має мама, тато [PERSON] та його брати. Мати позивача ніколи не чинила перешкод у спілкуванні і побаченнях із дитиною відповідачу. Жодних спорів з відповідачем з приводу створення нею перешкод у побаченнях та участі у вихованні дитини у них не було. У відповідача є постійний зв`язок з [PERSON] , оскільки досі має її номер телефону. Жодних конкретних дій побачитись із дитиною він особисто не виявляв, графік побачень з дитиною він з нею не узгоджував. Що здійснювало перешкоди та заважало йому бачитись за всі 14 років із сином - [PERSON] не відомо. У зв`язку із чим позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо нього та стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що вказаний до [PERSON] позов відповідач не визнає в повному обсязі. Твердження сторони позивача про те, що він ухиляюся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина вважає безпідставними та такими, що не отримали жодних підтверджень належними та допустимими доказами. Оскільки, на протязі всього часу після його народження в нього було бажання спілкуватися з сином, матеріально утримувати та брати участь у його вихованні. Сімейне життя з матір`ю дитини не склалося і шлюб між ними було розірвано. [PERSON] дуже любить сина, а тому бажав приймати участь у його вихованні та піклуватися про його фізичний та духовний розвиток. Тим більше, що у всіх його помислах пріоритетним є саме піклування про створення умов для щасливого дитинства неповнолітнього сина. Після народження сина з матір`ю позивача [PERSON] була домовленість, що дитина залишається проживати з нею, а [PERSON] буде в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на його утримання і за її згодою приймати участь у його вихованні, що і фактично мало місце до 2019 року. Але у 2019 році у певний період у нього склалося тяжке матеріальне становище в сім`ї, оскільки в нього на утриманні вже було троє дітей від другого шлюбу, дружина знаходилася в декретній відпустці по догляду за дітьми, і тому, ним тимчасово на невеликий проміжок часу не було можливості надати матеріальну допомогу [PERSON] , тому остання звернулася в суд з заявою про видачу судового наказу і згідно судового наказу, задоволено заяву [PERSON] до нього про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] . Аліменти він сплачує, тому не погоджується з тим, що він ухиляється від утримання сина, матеріальної допомоги не надає і самоусунувся від батьківського обов`язку утримання дитини. Спочатку мати позивача [PERSON] давала [PERSON] можливість спілкуватися та приймати участь у вихованні дитини. Однак, в подальшому він став більше спілкуватися з сином по телефону. Зі слів сина зрозумів, що мати не рада їхнім стосункам і їх спілкування могло бути відвертим та відкритим тільки у відсутності матері. Так тривало до січня 2023 року, коли син більше не виходив на зв`язок. Спілкуватися особисто та відвідувати сина він не міг у зв`язку з тим, що вже тривалий час з сім`єю перебуває за межами України. Вважає, що спілкування з сином були б набагато тісніші, якби [PERSON] не чинила перешкод в спілкуванні, оскільки вона негативно відноситься до [PERSON] і налаштовує сина проти нього. Він дуже любить свого сина [PERSON] і бажає, щоб він виріс доброю і розумною дитиною, щоб любив своїх батьків та родичів, приготувати його до самостійного життя та забезпечити йому фізичний, моральний та духовний розвиток. З цією метою бажає проводити з ним час та робити все можливе для задоволення потреб дитини, а тому при поверненні в Україну він зробить все можливе та залежне від нього для налагодження стосунків з сином. На його переконання, суд не повинен брати до уваги психологічну характеристику психоемоційного стану та сімейних відносин сина, проведеного у Центрі психологічної допомоги дітям «Серденько», оскільки дане обстеження проведено за кошти матері дитини [PERSON] на її замовлення, а тому не може бути об`єктивним, справедливим і всестороннім. Тільки висновок психологічної експертизи, проведеної експертами спеціалістами за участю обох батьків може дати об`єктивну оцінку їхнім відносинам. Тому, в силу наведених обставин та надання суду належних і допустимих доказів, на переконання [PERSON] відсутні підстави для застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06.09.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.10.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Ухвалою від 31.03.2025 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 03.07.2025 визнано явку представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання обов`язковою. Позивач в судовому засіданні пояснив, що свій позов підтримує в повному обсязі та бажає позбавити [PERSON] батьківських прав, оскільки його біологічний батько не спілкується з ним з народження, [PERSON] сам знайшов його в соціальних мережах у 2023 році та написав йому. Вони трохи поспілкувалися і зв`язок припинився. Один раз вони спілкувалися по телефону у 2023 році.Він знає, що батько платить аліменти, які йдуть на його потреби. В судовому засіданні законний представник позивача підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити, пояснивши, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться дитиною. Будь-яких домовленостей у них з відповідачем щодо сина не було, майже з народження дитини він не намагався навіть побачитися з сином. Про те, що син спілкувався з відповідачем в соцмережах, вона знає і цьому не перешкоджала. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити, пояснивши, що відповідач не спілкується з дитиною, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, з однорічного віку дитини він сина не бачив, не провідував, з ним не спілкувався. Єдине, що робить відповідач, це сплачує аліменти. Просила суд врахувати, що під час розгляду справи в суді відповідач жоден раз не вийшов на зв`язок ні з дитиною, ні з судом. Заперечення проти позову не може свідчити про бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідач в судові засідання не з`явився. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просив відмовити. Також зазначив, що витрати на правову допомогу, заявлені позивачем в сумі 20000 грн, є завищеними. Представник третьої служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні підтримала висновок комісії про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та пояснила, що [PERSON] виходив на відеозв`язок на засідання комісії. Він сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] , заборгованості немає. При цьому підтвердив, що з дитиною не спілкується, його вихованням не займається. До виїзду за кордон також дитиною не цікавився та участі у його житті не приймав. У відповідача з дитиною відсутній психологічний зв`язок. Суд, вислухавши пояснення позивача, законного представника позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до довідки № 1308 про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.03.2019 по теперішній час (а.с.6). [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.05.2011 та визначено місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а.с.11). 08.11.2014 [PERSON] та [PERSON] одружилися та [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 08.11.2014 (а.с.10). Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2011, справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, залишено без розгляду (а.с.12). В довідці Прикарпатського військового спортивного ліцею № 344/05-14 від 19.07.2024 зазначено, що біологічний батько ліцеїста [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] впродовж навчального періоду 2023-2024 жодного разу не був присутній на батьківських зборах (а.с.13). Надвірнянська міська рада Івано-Франківської області у відповідь на адвокатський запис повідомила, що з 01.07.2021 громадянин [PERSON] не звертався до служби у справах дітей міської ради з питаннями, що стосуються наявності перешкод у спілкуванні та вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , та встановлення графіку побачень і способу участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.14, 20). У психологічній характеристиці психоемоційного стану дитини та сімейних відносин [PERSON] , [INFO] зазначено, що сімейна ситуація характеризується сприйняттям родини як безпечного середовища; важливістю цілісної родини в житті дитини (до родини досліджуваний відносить родичів по лінії мами та по лінії вітчима). Наявні теплі та довірчі стосунки з вітчимом і мамою. Окрім цього, визначено наявність відчуття покинутості біологічним батьком (а.с.15-19). \~ \~ \~ \~Відповідно до характеристики, виданої виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради від 01.04.2025, [PERSON] , [INFO] , за час проживання в селі зарекомендувала себе з позитивної сторони. В 2011 році розлучився, в 2013 одружився з [PERSON] з якою виховує троє дітей. В листопаді 2022 року виїхав за межі України. За час проживання зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с.124). \~ \~ \~ \~Як вбачається з розрахунку зі сплати аліментів, згідно судового наказу № 348/31/19 від 23.01.2019, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, [PERSON] станом на 17.04.2025 сума заборгованості по аліментам складає 69,00 грн. Заборгованість у сумі 15488,09 грн погасив у квітні 2025 року (а.с.126). \~ \~ \~ \~Висновком виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 673 від 13.06.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.153-158). Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки ... можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ... ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до п. 15, 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновленні і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Частиною другою статті 171 СК України передбачено, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Як встановлено в судовому засіданні, позов про позбавлення батьківських прав ініційовано самою дитиною. Неповнолітній [PERSON] жодного разу в своєму житті батька не бачив, спілкувався рік потому в месенджері, при чому за своєю ініціативою, спілкування тривало недовгий час та в подальшому припинилося. Батьківської любові та турботи від батька не відчуває. Вважає батьком свого вітчима. Заперечення представника відповідача в судовому засіданні про те, що головною метою позбавлення батьківських прав відповідача є отримання відстрочки від мобілізації для вітчима позивача, про що також повідомляла [PERSON] в смс-повідомленні (а.с.127), спростовано інформацією з додатку «Резерв+», згідно якої [PERSON] має відстрочку, тип відстрочки: бронювання (а.с.170). Як встановлено на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, так і в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків протягом 14 років. З моменту подачі позову до суду (21.08.2024), протягом більше року, та з моменту засідання комісії (26.03.2025 та 14.05.2025) протягом півроку відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за ним, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо сина, жодного разу не вийшов на зв`язок ані з судом, ані з дитиною. При чому саме під час розгляду справи в суді у квітні 2025 року погасив заборгованість по аліментам. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Зазначене у відзиві посилання на те, що при поверненні в Україну він зробить все можливе та залежне від нього для налагодження стосунків із сином для участі у спілкуванні та вихованні, суд не приймає до уваги та вважає їх розпливчастими, неконкретизованими та голослівними, оскільки відповідач зі своєю сім`єю майже три роки проживає за межами України, відомостей про намір повернутися в Україну не надав, не повідомив, що він за кордоном перебуває тимчасово (на роботі за контрактом, у відрядженні), при цьому зміну своєї поведінки щодо сина він має намір змінити не зараз, а колись в майбутньому, коли повернеться в Україну і саме від цієї події ставить в залежність зміну свої поведінки, що ніяким чином не може свідчити про прояв відповідальності та намір зберегти свої права та обов`язки стосовно сина і ніяким чином не свідчить про визнання своїх батьківських обов`язків, прагнення їх виконувати, шукаючи можливість для підтримання відносин з дитиною. Отже, в судовому засіданні встановлено, що від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] відповідач [PERSON] самоусунувся, дитина знаходяться на вихованні матері та вітчима, біологічний батько взагалі дитиною не цікавиться, не відвідує його, не цікавиться його здоров`ям, інтересами, успіхами, аліменти сплачує, але заборгованість погасив тільки під час розгляду даної справи в суді, дитина навіть не знає як виглядає батько. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач сплатила судовий забір за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн, а тому він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу в сумі 20000 грн, суд зауважує наступне. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 31.07.2024 (а.с.162-163); акт виконаних робіт № 1, де розрахунок послуг у сумі 20000 грн (а.с.163зв.). Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження надання правової допомоги позивачем надано договір про надання правничої допомоги та представництва від 31.07.2024, акт виконанних робіт на суму 20000 грн, в якому підтверджено оплату по даному акту (а.с.162-163). Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15. При цьому суд звертає увагу на те, що справа про позбавлення батьківських справ не є складною. За таких обставин суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 20000 грн є занадто завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на корить позивача понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved