Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

02 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 2/3 частки спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] посилалася на те, що з 21 липня 1990 року вони з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться. Миколаївським районним судом Миколаївської області розглядається цивільна справа № 480/1335/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У подружжя є дитина дочка [PERSON] , 2005 року народження, яка знаходиться на утриманні позивача. 20 серпня 2018 року Миколаївським районним судом Миколаївської області винесено наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) батька [PERSON] . За час перебування у шлюбі, 13 грудня 2017 року, подружжям [PERSON] було набуто спільне майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] . Усі документи на сумісне майно відповідачем приховано від позивача. Посилаючись на те, що між сторонами не врегульовано питання поділу їхнього спільного майна, позивач просив суд визнати за позивачем право власності на 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , а також визнати за позивачем право власності на 2/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,2065 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2018 року справу розподілено головуючому судді Терентьєву Г.В. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року позов [PERSON] прийнято до розгляду, у вказаній цивільній справі відкрито провадження, у справі призначено судове засідання. 25 січня 2019 року відповідачем [PERSON] подано на адресу суду відзив на позов, у якому відповідач заперечував проти вимог позивача та просив відмовити позивачу у задоволенні позову. У відзиві відповідач вказував на те, що житловий будинок [ADDRESS] відповідачем придбано за власні кошти, отримані з продажу житлового будинку [ADDRESS] . 27 березня 2019 року позивачем [PERSON] подано на адресу суду позовну заяву до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у новій редакції, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя. Справа перебувала у провадженні судді [PERSON] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Миколаївської області Малишевої В.Д. від 03 червня 2021 року, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, відповідно до засідання Вищої ради правосуддя № 40 від 01 червня 2021 року, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 480/1870/18. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2021 року вказана цивільна справа розподілена головуючому судді Шароновій Н.О. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 червня 2021 року цивільну справу № 480/1870/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, головуючим суддею Шароновою Н.О., прийнято до свого провадження. Постановлено призначити справу до розгляду по суті у судовому засіданні. 27 березня 2019 року відповідач [PERSON] подав заяву про виклик у судове засідання свідків: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] , які також можуть дати свідчення по суті справи. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2020 року, головуючим суддею Терентьєвим Г.В., визнано обов`язковою явку позивача у судове засідання. У судовому засіданні 19.09.2021 позивач [PERSON] та її представник [PERSON] звернулися до суду з клопотанням про виклик у судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] , які можуть дати свідчення по суті справи. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 вересня 2021 року задоволено заяви сторін про виклик у судове засідання свідків. У судове засідання 30.09.2025 позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, при цьому раніше у судових засіданнях позивач і її представник підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти вимог позивача, посилаючись на обставини, що викладені ним у відзиві на позов, посилаючись на те, що спірний будинок був придбаний виключно за кошти відповідача. Суд заслухав учасників судового процесу, дослідив в судовому засіданні надані сторонами письмові докази, допитав свідків, і дійшов такого. З 08 листопада 2003 року позивач [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у подружжя народилася дитина дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 8). Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 06 листопада 2018 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а. с. 83 і на звороті). За час шлюбу сторін придбано житловий будинок [ADDRESS] , а також земельну ділянку, загальною площею 0,2065 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 134188234 від 14 серпня 2018 року [PERSON] з 13 грудня 2017 року є приватним власником земельної ділянки з кадастровим номером 4824284000:07:018:0010, загальною площею 0,2065 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташованої за адресою: [ADDRESS] , а з 07 серпня 2017 року приватним власником житлового будинку [ADDRESS] (а. с. 12, 13). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з положеннями ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова) роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У пункті 30 вказаної Постанови також роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вже зазначалось вище, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того с подружжя, який її спростовує. З наявних у справі письмових доказів слідує, що спірне нерухоме майно, а саме - житловий будинок [ADDRESS] , а також земельна ділянка з кадастровим номером 4824284000:07:018:0010, загальною площею 0,2065 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташована за адресою: [ADDRESS] , набуті [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, тому є об`єктами їхньої спільної сумісної власності. Будь - яких письмових доказів на підтвердження того, що спірні будинок і земельна ділянка були придбані за власні грошові кошти відповідача [PERSON] відповідачем суду не надано, а відтак, відповідач не спростував презумпцію спільності права подружжя на майно, набуте [PERSON] і [PERSON] в період шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. ч. 5 - 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказів на підтвердження того, що сторони домовлялися про поділ спірного майна, суду не представлено. Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем не може свідчити про те, що таке майно належить йому на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з позивачем шлюбу. Показання свідків самі по собі не можуть бути єдиним доказом для встановлення факту набуття власності одноособово чи спільно подружжям без інших документів. Свідки можуть підтвердити факт проживання однією сім`єю, але для визнання майна спільним або особистим потрібні більш вагомі докази, ніж лише свідчення. Суд вважає, що частки [PERSON] та [PERSON] , як співвласників, у праві спільної сумісної власності подружжя, є рівними, а тому позивач [PERSON] має право на 1/2 частку спірного житлового будинку [ADDRESS] , а також має право на 1/2 частку спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4824284000:07:018:0010, загальною площею 0,2065 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), розташованої за адресою: [ADDRESS] , які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений позивачем при поданні позову за квитанцією № 5121-11-098/С від 11 вересня 2018 року.

Outcome: approved