Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник позивача адвокат Ткаченко С.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Свій позов мотивував тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14.06.2017 шлюб з відповідачем [PERSON] , було розірвано. Від шлюбу позивачка та відповідач, мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 01.11.2012. Свідоцтвом про зміну імені від 26.10.2021 серія [NUMBER] , доводиться, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Донька сторін [PERSON] проживає та зареєстрована з матір`ю, відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 14.07.2025. Батько дитини проживає окремо та жодної участі у вихованні та утриманні дитини брати не хоче. Життям доньки не цікавиться. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14.06.2017 по справі №553/4406/15-ц з батька дитини стягнуто аліменти на користь матері на утримання доньки у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, про що видано виконавчий лист по справі. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.07.2025 вбачається, що щомісячно боржнику нараховують аліменти в розмірі 1598,00 грн., що очевидно не відповідає потребам дитини. Окрім цього, з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів також вбачається, що починаючи з лютого 2025, батько має дохід, оскільки з нього виконавчою службою було здійснено стягнення, що доводить його можливість сплачувати аліменти. На підставі викладеного, позивач прохає суд змінити спосіб стягнення аліментів, що визначений рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14.06.2017 по справі №553/4406/15-ц, шляхом стягнення з [PERSON] на її користь, щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. Також заявлені вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. Ухвалою суду від 08.09.2025 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01.10.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнав позовні вимоги частково, та у зв`язку із тим, що на його утриманні ще є двоє неповнолітніх дітей, та відповідно до рішення Диканьского районного суду Полтавської області від 30.04.2025 з нього щомісячно стягують аліменти на їх утримання в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, просив частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/6 частини заробітку. Щодо стягнення розміру витрат на правничу допомогу, то відповідач просив їх зменшити до 1000 грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, представник позивача звернулася до суду з заявою, в якій прохала справу розглядати без її участі та участі позивача, позов підтримують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, представник відповідача [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій прохала справу розглядати без її участі та участі відповідача, позов визнають частково з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14.06.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу позивачка та відповідач, мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 01.11.2012. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14.06.2017 по справі №553/4406/15-ц з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, про що видано виконавчий лист по справі. Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 26.10.2021 серія [NUMBER] , [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Донька сторін [PERSON] проживає та зареєстрована з матір`ю, відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 14.07.2025. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.07.2025, складеного державним виконавцем Київського ВДВС м.Полтави, вбачається, що в 2025 році щомісячно [PERSON] нараховуються аліменти в розмірі 1598,00 грн, заборгованість станом на 15.07.2025 року складає 28221,77 грн. Відповідно до рішення Диканьского районного суду Полтавської області від 30.04.2025 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто щомісячно аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Згідно постанови державного виконавця Диканського ВДВС у Полтавській області від 10.06.2025 року з примусового виконання зазначеного рішення суду відкрито виконавче провадження № 78318262. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до висновку ВС України щодо застосування ст.ст. 181-183, 192 СК України, викладеного у постанові від 05.02.2014 року по справі № 6-143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Право вимагати зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів). При зміні способу стягнення аліментів суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Отже, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що спосіб стягнення аліментів має бути змінений. Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, посилається на збільшення витрат на утримання дитини. Проте, під час розгляду справи судом встановлено, що відбулися зміни у сімейному стані відповідача, адже на його утриманні ще двоє неповнолітніх дітей. Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів суд враховує, розмір встановленого законом прожиткового мінімуму, зміни у сімейному стані відповідача та приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. Даний розмір аліментів суд вважає, достатнім, обґрунтованим та законним. Згідно роз`яснення, наведеного у постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили. Таким чином, стягнення аліментів у зміненому розмірі необхідно розпочати з дня набрання рішенням суду законної сили. Щодо стягнення судових витрат, суд прийшов до таких висновків. У ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1, 2\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша\~статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. (п. 43 - 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі за № 755/9215/15-ц). У позовній заяві представником позивача було заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачки судові витрати за правову допомогу адвоката в розмірі 10000.00 грн. На підтвердження понесення позивачкою витрат на правничу допомогу до позовної заяви було долучено: копія договору про надання правової допомоги № 61 від 14.07.2025р., копія додаткової угоди № 1 до нього від 14.07.2025, копія квитанцій до прибуткового касового ордера № б/н від 16.07.2025. З вказаних документів постає, що предметом договору про надання правничої допомоги є надання адвокатом у даній цивільній справі правничої допомоги. Сторонами зазначеного договору про надання правничої допомоги були чітко визначені та обумовлені між ними розміри витрат на правничу допомогу, зокрема як зазначено в додатковій угоді №1 за підготовку та подання до суду позовної заяви та супровід справи в суді [PERSON] сплатила адвокату Ткаченко С.В. кошти в розмірі 10000,00 грн. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п. 47, 48 також роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті\~133, статтях\~137,\~141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ці самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд констатує, що справи за позовами про зміну способу стягнення аліментів не є складними, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, чинне законодавство України та судова практика з такого предмету спору тривалий час є незмінною та стабільною. Подана позивачем позовна заява оформлена на 5- сторінках, текст якої фактично від текстів таких заяв, які містяться навіть в Інтернет-ресурсах, не має суттєвих відмінностей. Крім того суд вважає безпідставним визначення правничої допомоги у виді супровід справи в суді, оскільки представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Звідси, надану адвокатом Ткаченко С.В. правничу допомогу позивачці у вигляді підготовки та подання до суду позовної заяви - суд визначає у грошовому покажчику у 3 тис. грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, оскільки саме такий розмір відповідає засадам співмірності, пропорційності та розумності.

Outcome: partial