Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

у провадженні Тячівського районного суду Закарпатської області перебувала цивільна справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Іннова Фінанс" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Іннова Фінанс" заборгованість в сумі 25 095 (двадцять п`ять тисяч дев`яносто п`ять) грн. 00 коп. (з яких заборгованість за кредитом - 10 500 грн. 00 коп. та заборгованість за процентами - 14 595 грн. 00 коп.). та судовий збір у розмірі 2 279 (дві тисячі двісті сімдесят дев`ять) грн. 34 коп. 08 жовтня 2025 року від представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Іннова Фінанс" - адвоката Андрущенко М.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про вирішення питання про судові витрати, у якій він просить стягнути з [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування своєї заяви представник позивача вказує на те, що в ході розгляду в суді цивільної справи позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката у загальному розмірі 5000 грн. 00 коп., що стверджується відповідними документами, зокрема, детальним описом робіт виконаних адвокатом та здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу. Також, просить поновити йому процесуальний строк на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки, у зв`язку із технічними причинами, він не мав можливості подати дану заяву в строк до 05 жовтня 2025 року. Відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України у випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. Суд, вирішуючи питання про судові витрати без повідомлення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2025 року позов товариства з обмеженою відповідальністю "Іннова Фінанс" до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Іннова Фінанс" заборгованість в сумі 25 095 (двадцять п`ять тисяч дев`яносто п`ять) грн. 00 коп. (з яких заборгованість за кредитом - 10 500 грн. 00 коп. та заборгованість за процентами - 14 595 грн. 00 коп.). та судовий збір у розмірі 2 279 (дві тисячі двісті сімдесят дев`ять) грн. 34 коп. Зазначеним рішенням не вирішувалися питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем. Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Аналогічно відповідно ч.ч. 1, 3 до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України передбачає, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір про надання правничої допомоги № 06-05/2025 від 06 травня 2025 року, укладений між адвокатом Андрущенко М.В. та ТзОВ "Іннова Фінанс"; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН № 6216; ордер на надання правничої допомоги серії АН № 1685547 від 29 червня 2025 року; заявку № 3688202597 про надання послуг від 29 червня 2025 року; акт № 3688202597 приймання-передачі наданих послуг до Договору № 06-05/2025 про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року; платіжну інструкцію № 5 від 06 жовтня 2025 року на суму 5000грн. 00 коп., з призначенням платежу: "Згідно заявки № 3688202597 від 29 червня 2025 року про надання послуг відповідно до договору про надання правничої допомоги №06-05/2025". Суд вважає, що ці документи не підтверджують факту надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом саме цієї справи, а лише вказують на те, що між ТзОВ "Іннова Фінанс" та адвокатом Андрущенко М.В. існують договірні відносини щодо надання товариству юридичних послуг. Так, відповідно до п. 1.1. договору про надання правничої допомоги № 06-05/2025 від 06 травня 2025 року за умовами цього Договору Виконавець зобов`язується надавати на користь Замовника послуги правничого та консультаційного характерів, а Замовник - приймати та в порядку, визначеному цим Договором сплачувати такі надані Послуги. Згідно з п. 3.2., 3.3., 3.4. договору за результатом надання Послуг сторони складають акт приймання-передачі наданих послуг (надалі за текстом "АНП"), в яких визначається перелік Послуг, їх деталізація (за необхідності) та вартість. АНП складається по факту надання кожної конкретної Послуги за Договором згідно погодженим до виконання заявкам Замовника. При цьому Сторони погоджують, що один АНП може містити в собі інформацію про одну або декілька погоджених до виконання заявок Замовника, із деталізацією Послуг та фактичних результатів (за необхідності) по кожній з них, за результатом чого Сторони погоджуються, що ціна Послуг, погоджена за заявками може змінюватись (збільшуватись або зменшуватись відповідним чином). Оплата наданих Послуг здійснюється шляхом безготівкової транзакції коштів, зазначених в заявках та/або АНП на банківський рахунок Виконавця, зазначений в цьому Договорі або в інший спосіб, погоджений Сторонами. Сторони погоджують, що оплата Послуг Виконавця може здійснюватися й до укладення Сторонами АНП за рішенням Виконавця, про що зазначається в кожній відповідній заявці. У заявці про надання послуг № 3688202597 від 29 червня 2025 року ТзОВ "Іннова Фінанс" на виконання п.п. 1.1. договору доручило, а адвокат Андрущенко М.В. прийняв на себе зобов`язання надати наступні Послуги за Договором: "написання позовної заяви, заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та клопотання про залишення клопотання без розгляду, написання відповіді на відзив". Згідно з актом № 3688202597 приймання-передачі наданих послуг до Договору № 06-05/2025 про надання правничої допомоги від 06 травня 2025 року адвокат Андрущенко М.В. надав позивачу за заявкою 3688202597 від 29 червня 2025 року наступний перелік Послуг: "написання позовної заяви, заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та клопотання про залишення клопотання без розгляду, написання відповіді на відзив", ціна послуг становить 5000,00 грн. Разом з тим, в тексті договору та акті наданих послуг відсутні будь-які посилання на те, що правнича допомога надавалась адвокатом саме у справі, де відповідачем є [PERSON] та спір пов`язаний із заборгованістю за кредитним договором № 7152740225 від 19 лютого 2025 року. Інших доказів, які б свідчили про пов`язаність договору, а відповідно й сплаченого позивачем гонорару із цією справою, суду не надано. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами його вимоги про відшкодування витрат, понесених на правову допомогу в цій справі. При цьому слід наголосити, що не можуть бути покладені на відповідача (відповідачів) витрати на правову допомогу, надані в інших судових справах або за представлення інтересів особи в інших органах, організаціях та установах, що не пов`язані з розглядом справи № 303/2600/25. Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. у зв`язку з недоведеністю їх понесення у цій справі. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 227/2301/21. Згідно зі ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, встановлюються судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Зазначена норма гарантує "право на суд", одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golderv. theUnitedKingdom), заява № 4451/70, § 36). Так у справі "Delcourt v. Belgium" Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (даліКонвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28 жовтня 1998 року у справі "Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії", від 13 січня 2000 року у справі "МірагальЕсколано та інші проти Іспанії", від 08 березня 2017 року у справі "ТОВ "Фріда" проти України"). Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавляє позивача, або інших учасників справи права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому суд звертає увагу на те, що норми ЦПК України не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку, так як вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Отже, враховуючи наведені норми процесуального закону, практику Європейського суду з прав людини, доводи представника позивача, викладені в клопотанні про поновлення строку, який пропущено всього на два дні, суд приходить до висновку, що поновлення процесуального строку у даному випадку відповідає завданню цивільного судочинства та конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: dismissed