Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія» (далі ТОВ «Бахмут-Енергія»), яке має ліцензію на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії № 304 від 14 вересня 2012 року, в період з квітня 2018 року по грудень 2021 року здійснювало постачання теплової енергії у квартиру [ADDRESS] , де [PERSON] зареєстрований та є власником такої квартири, тобто був споживачем теплової енергії. Також з 19.10.2020 року по 13.10.2021 року між ТОВ «Бахмут - Енергія» та всіма споживачами послуги з постачання теплової енергії, яку надає ТОВ «Бахмут - Енергія» існував публічний договір, текст якого був опублікований на офіційному сайті ТОВ «Бахмут - Енергія». Додавав, що з 14.10.2021 року між ТОВ «Бахмут-Енергія» та всіма споживачами послуги з постачання теплової енергії, яку надає ТОВ «Бахмут - Енергія» введено в дію новий публічний договір, текст якого був опублікований на офіційному сайті ТОВ «Бахмут - Енергія». Отже, оскільки між сторонами існують правовідносини зобов`язального характеру, які засновані на публічних договорах, а відповідач ухиляється від сплати за надану теплову енергію, то для захисту порушених прав ТОВ «Бахмут-Енергія» як постачальника теплової енергії, просив суд стягнути борг з [PERSON] на користь позивача за теплову енергію за період з квітня 2018 р. по грудень 2021 р. у сумі 30225,65 грн. та витрати на оплату судового збору у сумі 2270 грн. Представник позивача, Коваленко О. В., у судове засідання не з`явився, надавши заяву з проханням вирішити справу за відсутності представника ТОВ «Бахмут-Енергія», наполягаючи на задоволенні позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання з невідомих причин не з`явився повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином шляхом публікації оголошення. Таким чином згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до ст. 901 ЦК за договором надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії або здійснення певної діяльності, а інша сторона зобов`язується сплатити виконавцю дану послугу, якщо інше не встановлено договором. На підставі ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію та інші послуги) береться крім квартирної плати згідно затверджених у встановленому законом порядку тарифам. Згідно із ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції з 1 травня 2019 року) споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) відповідно до закону встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції з 1 травня 2019 року) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції з 1 травня 2019 року) до комунальних послуг відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. На підставі ч. 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції з 1 травня 2019 року) ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції з 1 травня 2019 року) послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, при регулюванні господарської діяльності суб`єктів відносин у сфері теплопостачання, належать розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання. На підставі п. 2 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, опалювана площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу) - загальна площа (об`єм) квартири, а також будинку садибного типу без урахування площі лоджій, балконів, терас. За п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначає, що плата за теплову енергію повинна вноситися щомісячно. Згідно із довідкою № 2492 вбачається, що по [ADDRESS] мешкає [PERSON] , який є власником такого житла, що підтверджується копією договору дарування від 8 вересня 2017 року, посвідченого нотаріально реєстр № 2191 від 8 вересня 2017 року, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.09.2017 року про набуття у власність [PERSON] 2/3 частки такого нерухомого майна. Також суд зазначає, що за інформацією від 10 січня 2022 року з реєстру Бахмутської територіальної громади вбачається, що [PERSON] в м. Бахмут зареєстрований по [ADDRESS] з 05.10.2017 року. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції 2017 року) індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК України власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що саме власник нерухомості повинен нести відповідальність через несплату наданих житлово-комунальних послуг. Так факт користування відповідачем системою централізованого опалення підтверджується актами про підключення та відключення житлового будинку за період з 2017 року по 2021 рік, в якому знаходиться квартира відповідача, від теплопостачання. Як вбачається із розрахунків ТОВ «Бахмут-Енергія» заборгованість споживачів з наданої останнім теплової енергії по [ADDRESS] за період з 01.10.2017 року по 01.12.2021 року становить 30225,65 грн. Правильність нарахувань заборгованості з наданих відповідачам послуг з опалення підтверджується рішеннями виконкому Бахмутської міської ради за спірний період. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що розмір несплачених споживачами послуг з теплової енергії підтверджено відповідними тарифами та розрахунком позивача по [ADDRESS] . Враховуючи викладене вмотивування, суд зазначає, що відповідач повинен відповідати за пред`явленими до нього позовними вимогами як власник квартири по [ADDRESS] . Суд також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Так у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Врахувавши наведені норми, суд дійшов переконання, що для заявлених позивачем вимог за період з 01.10.2017 року по 01.12.2021 року строки загальної позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень та на час введеного в Україні воєнного стану. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20. Враховуючи викладене вмотивування, суд дійшов переконання, що заявлені та підтвердженні в судовому засіданні за період з 01.10.2017 року по 01.12.2021 року позовні вимоги ТОВ «Бахмут-Енергія» підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] боргу з наданої теплової енергії в сумі 30225,65 грн. За ст. 141 ЦПК суд також стягує з [PERSON] витрати позивача з оплати судового збору в розмірі 2270 грн.

Outcome: approved