Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

У серпні 2025 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Старомлинівської територіальної громади про визнання права власності у якому просив визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , право власності на будинок [ADDRESS] загальною площею 68,2 м.кв. житловою 30,7м.кв. з господарськими будівлями та спорудами. Позов мотивовано тим, що [PERSON] належить будинок [ADDRESS] , але інформація відсутня в Державному реєстрі прав власності. Даний будинок належить позивачу на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом від 20.02.1997. У зв`язку з бойовими діями, які розпочалися в Донецькій області, с.Орлинське окуповане. Позивач перемістився в смт.Підволочиськ Тернопільської області. При цьому, документи про право власності на будинок були втрачені, у позивача є в наявності тільки скан-копії документів. З метою відновлення документів про право власності позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ЦНАП Підволочиської селищної ради із заявою про реєстрацію прав власності на будинок та надав копії документів. Однак, 24 липня 2025 року було отримано відмову у прийнятті документів так як відсутні оригінали, а є в наявності тільки фотокопії. Тому, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 18 серпня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Судом вірно визначено найменування відповідача як Старомлинівська сільська рада, що підтверджено відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 02 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача Донченко О.А. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в якому представник не заперечував проти задоволення позовних вимог, просив прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства та розглянути справу за відсутності представника Старомлинівської сільської ради. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ч.3\~ст.3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1\~ст.4 ЦПК України). Згідно зі\~ст.5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] подарувала сину - [PERSON] , а останній прийняв у дар житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на присадибній земельній ділянці земель Старомлинівської сільської Ради народних депутатів, зазначене підтверджено договором дарування жилого будинку, посвідченого 20 лютого 1997 року приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області та зареєстровано в реєстрі за №326 (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що 21.02.1997 року сформований технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (мовою оригінала) та на праві власності належить [PERSON] (а.с.12-14). 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан. У зв`язку з бойовими діями, які розпочалися в Донецькій області, с.Орлинське окуповане. Позивач є внутрішньо-переміщеною особою та перемістився в смт.Підволочиськ Тернопільської області (а.с.8). При цьому, документи про право власності на будинок були втрачені, у позивача є в наявності тільки скан-копії документів. З метою відновлення документів про право власності, позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ЦНАП Підволочиської селищної ради із заявою про реєстрацію права власності на будинок та надав копії документів. Однак, 24 липня 2025 року було отримано відмову у прийнятті документів щодо заяви на реєстрацію права власності на будинок у зв`язку із тим, що не виконано вимоги ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п-в 12, 18, 25, 26, 29 постанови КМУ «1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.ст.75, 76 ЗУ «Про нотаріат» (а.с.9). Як вбачається з тексту позовної заяви, звертаючись з позовом про визнання права власності позивач посилався на норми ст.ст.316, 328, 392 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» та не можливість інакше, ніж в судовому порядку, підтвердити своє право власності на будинок. Статтею 392 ЦК України закріплено, що\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, в статті 392 ЦК України ідеться про визнання права власності, що не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо не визнається наявне у позивача право власності. Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц. Розглядаючи обставини цієї справи в контексті зазначеної норми права, за загальним правилом, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб,\~є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі №914/1521/17. Згідно із ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження свого права власності на будинок [ADDRESS] , позивач посилається на наступні докази. Відповідно до договору дарування жилого будинку, посвідченого 20 лютого 1997 року приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області та зареєстровано в реєстрі за №326, [PERSON] подарувала сину - [PERSON] , житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на присадибній земельній ділянці земель Старомлинівської сільської Ради народних депутатів (а.с.11). На житловий будинок [ADDRESS] 21.02.1997 р. було виготовлено технічний паспорт БТІ (а.с.12-14). В даний період часу діяли Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995, які втратили чинність 06.08.2012 р. Згідно зазначених Правил, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком наведеним в додатку N 12: а) місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна (пункт 4.1.). Таким чином, на підтвердження виникнення права власності було передбачено певний порядок державної реєстрації з видачею документу - свідоцтва про право власності, який мав певну затверджену форму і містив відповідні графи для заповнення. Разом з тим, позивачем не надано доказів щодо видачі в подальшому (чи втрати) свідоцтва про право власності, як це було передбачено Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Крім того, про зареєстроване за позивачем право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі технічного паспорта, виданого БТІ 21.02.1997 не підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Таким чином, звертаючись з даним позовом на підставі ст.392 ЦК України, позивач не довів наявність у нього, підтвердженого належними доказами, права власності щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою. Тому у задоволені позову слід відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed