Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] \~звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Одеської обласної прокуратури, Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кур`єр» (далі ТОВ «Видавничий дім «Кур`єр»), [PERSON] , треті особи Офіс Генерального прокурора, Міністерство юстиції України, Національне агентство з питань запобігання корупції, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про зобов`язання кожного з відповідачів припинити будь-які дії з завдання моральної шкоди, спростування інформації, утримання від надання будь-якого сприяння у будь-якій формі у використанні підроблених документів, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду. Свої вимоги\~позивачка обґрунтовує\~тим,\~що нещодавно\~їй стало\~відомо про\~умисне та\~цілеспрямоване поширення\~у публічній\~площині (у\~засобах масової\~інформації)\~завідомо неправдивої\~(недостовірної)\~інформації з\~боку [PERSON] ,\~а саме\~у формі\~надання інтерв`ю\~журналісту засобу\~масової інформації.\~Так,\~відповідач [PERSON] ,\~діючи всупереч\~інтересам служби\~та на\~грубе порушення\~своїх посадових\~обов`язків,\~декларуючи,\~що він\~представляє Ізмаїльську\~місцеву (згодом\~ окружну)\~прокуратуру Одеської\~області та\~прокуратуру Одеської\~області (згодом\~ Одеську\~обласну прокуратуру),\~діючи на\~користь злочинної\~організації,\~умисно й\~цілеспрямовано поширив\~у засобі\~масової інформації\~завідомо неправдиві\~відомості наступного\~змісту:\~«Александр Сара,\~руководитель Измаильской\~местной прокуратуры.\~В части\~пользования паромом\~и землями\~на [PERSON] \~острове усматриваются\~исключительно гражданско-правовые\~отношения,\~их должен\~рассматривать суд.\~На данный\~момент по\~документам собственником\~парома является\~Чебан ...\~».\~Позивачка зазначила,\~що у\~перекладі українською\~мовою завідомо\~неправдива інформація,\~умисно та\~цілеспрямовано поширена\~ [PERSON] \~за вказівкою\~прокуратури Одеської\~області,\~мала наступний\~зміст:\~«У частині\~користування поромом\~та землями\~на Кислицькому\~острові вбачаються\~виключно цивільно-правові\~відносини,\~їх має\~розглядати суд.\~На даний\~момент за\~документами власником\~порому є\~Чебан».\~Крім того,\~як наслідок,\~відповідач [PERSON] ,\~діючи умисно\~від імені\~Ізмаїльської місцевої\~прокуратури Одеської\~області та\~прокуратури Одеської\~області,\~діючи цілеспрямовано\~на користь\~злочинної організації,\~задекларував,\~оприлюднив та\~поширив наступну\~завідомо неправдиву\~(недостовірну) інформацію про те, що: 1. Документи [PERSON] на так званий «пором « [INFO] » не є підробленими (навіть беручи до уваги наявність доказів підроблення вказаних документів). 2. [PERSON] є законним власником так званого «порому « [INFO] »» навіть ще до будь-якого рішення суду по суті справі № 500/2395/18 (навіть беручи до уваги факт підроблення документів на так званий «пором [INFO] »»). 3. [PERSON] є законним власником так званого «порому « [INFO] »» навіть ще до будь-якого фінального рішення у кримінальних провадженнях, відкритих проти [PERSON] , [PERSON] та інших осіб за фактами виготовлення підроблених документів ім`я [PERSON] на так званий «пором « [INFO] »» та подальшого використання зазначених підроблених документів (навіть беручи до уваги факт підроблення документів на так званий «пором [INFO] »»). 4. Питання використання так званого «порому « [INFO] » - це сфера виключно цивільного права (навіть беручи до уваги виявлений та доведений факт підроблення документів на ім`я [PERSON] на так званий «пором [INFO] »»). Крім того, діючи усвідомлено, відповідач [PERSON] умисно поширив від свого імені, від імені Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області та прокуратури Одеської області завідомо неправдиву (недостовірну) інформацію, де таке поширення завідомо неправдивої (недостовірної) інформації здійснюється [PERSON] і до цього часу саме за вказівками Одеської обласної прокуратури. Крім того: 1. Завідомо неправдива інформація була цілеспрямовано поширена відповідачем [PERSON] за неформальною (незаконною) вказівкою прокуратури Одеської області у друкованому вигляді, так само як і в електронному вигляді. 2. Поширення неправдивої інформації триває й понині за неформальною (незаконною) вказівкою Одеської обласної прокуратури. 3. Завідомо неправдива інформація щодо позивачки, умисно та цілеспрямовано поширена відповідачами, перебуває у вільному доступі в друкованому та електронному вигляді й понині, створивши та продовжуючи створювати у необмеженої кількості осіб хибне уявлення про неї та підроблені документи на ім`я [PERSON] на так званий «пором « [INFO] »», які, у свою чергу, продовжують перебувати у вільному та безкарному користуванні членів злочинної організації саме за корупційної підтримки та корупційного сприяння [PERSON] , Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області та Одеської обласної прокуратури. З урахуванням викладеного позивачка просить суд: - зобов`язати кожного з відповідачів припинити будь-які дії з завдання їй моральної шкоди через оприлюднення, опублікування та/або поширення у будь-який спосіб тощо публічних висловлень, що «у частині користування поромом на Кислицькому острові вбачаються виключно цивільно-правові відносини, їх має розглядати суд. На даний момент за документами власником порому є Чебан», а також через оприлюднення, опублікування та/або поширення у будь-який спосіб тощо публічних висловлень, що документи [PERSON] на так званий «пором « [INFO] »» не є підробленими; - зобов`язати кожного з відповідачів спростувати у спосіб, в який таку інформацію було поширено, твердження відповідачів наступного змісту (мовою оригіналу): «В части пользования паромом и землями на [PERSON] острове усматриваются исключительно гражданско-правовые отношения, их должен рассматривать суд. На данный момент по документам собственником парома является [PERSON] »; - зобов`язати кожного з відповідачів утриматися від надання будь-якого сприяння у будь-якій формі будь-якій особі у використанні підроблених документів на ім`я [PERSON] на так званий «пором « [INFO] » у формі оприлюднення, опублікування, поширення у будь-який спосіб тощо публічних висловлень, що «у частині користування поромом на Кислицькому острові вбачаються виключно цивільно-правові відносини, їх має розглядати суд. На даний момент за документами власником порому є Чебан» або у формі поширення у будь-який спосіб будь-яких висловлень (інформації, відомостей) про те, що документи [PERSON] на так званий пором « [INFO] » не є підробленими; - зобов`язати відповідача [PERSON] відшкодувати позивачці суму моральної шкоди у розмірі 90 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 копійок; - зобов`язати відповідача Одеську обласну прокуратуру відшкодувати позивачці суму моральної шкоди у розмірі 10 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 копійок. Постановити окрему ухвалу за фактом підроблення документів на ім`я [PERSON] на так званий «пором « [INFO] »». Постановити окрему ухвалу за фактом використання підроблених документів на ім`я [PERSON] на так званий «пором « [INFO] »». Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пащенко Т.П. від 01.02.2023 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та розпочато підготовче провадження у справі (а.с.66 т.2.) Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с.165 т.4). Протокольними ухвалами суду задоволено клопотання представника позивачки та виключено з кола третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . 20.02.2023 відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву (а.с. 145-154 т.2), в якому вказав, що вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначив, з посиланням на постанову Великої плати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 750/2052/16-ц, що він помилково залучений до участі у справі в якості відповідача у справі, оскільки він надав коментар, який включено до статті, на яку посилається відповідачка, як керівник Ізмаїльської місцевої прокуратури, тобто як службова особа органу прокуратури, а не як фізична особа. Зазначив, що недостовірність розповсюдженої інформації повинна довести позивачка по справі, водночас нею не надано доказів того, що інформація є недостовірною. Додатково зазначив, що за обставинами, викладеними у позовній заяві позивачкою, щодо можливого використання, складання підроблених документів триває досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 12017160150003076 від 29.10.2017 та № 42018000000000182 від 30.01.2018, навіть станом на теперішній час факт підробки правовстановлюючих документів [PERSON] на пором не встановлений, а правова оцінка буде надана за результатом проведених слідчих дій та здобутих доказів. Вказав, що в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа № 500/2395/18 за позовом [PERSON] , ТОВ «Злагода» (засновник, директор [PERSON] ) до СФГ «Ніколенко Ігор Степанович», СФГ «Чебана Петра Григорійовича», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства), про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та рішення за результатом її розгляду станом на дату подання даного відзиву судом прийняте не було. Тому відповідач вважає, що позивачкою у позовній заяві не доведено факт недостовірності інформації, спростування якої вимагає. Також зазначив, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення суми моральної шкоди, оскільки позивачкою не доведено протиправності дій відповідачів по справі, наявності факту завдання моральної шкоди та у чому саме вона полягала, а також причинний зв`язок між шкодою, якщо припустити її наявність та наслідками. Додатково вказав, що позивачкою пропущений строк позовної давності, який у спірних правовідносинах є скороченим та складає один рік, так як позивачка просить спростувати інформацію розміщену засобами масової інформації. 24.02.2023 року представник відповідача, Одеської обласної прокуратури, надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Сектором дізнання відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області проводиться досудове у кримінальному провадженні №12017160150003076 від 29.10.2017 року за фактом самоправних дій невідомих осіб, які 28.10.2017 року захопили пором, що належав ТОВ «Злагода», шляхом складання завідомо підробленого акту технічного нагляду судна для здійснення його державної реєстрації, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч.1 ст. 358, ч.2 ст. 358 КК України. На теперішній час досудове розслідування в загальному провадженні триває, кінцеве рішення буде прийнято за результатами проведення слідчих дій та здобутих доказів відповідно до вимог чинного законодавства України. Між тим, Одеська обласна прокуратура та її посадові особи не поширювали інформацію про те, що документи є підробленими та [PERSON] є законним власником, що спростовує доводи позовної заяви в цій частині. При цьому, з`ясовано, що інформація, яку позивач просить спростувати, розміщена 04.05.2018 року на інтернет-сайті за посиланням http://www.izmail.es/article/33758 (Інформаційний портал міста Ізмаїл), а також, 05.05.2018 року у газеті «Курьер недели» за №35 (http://issuu.com/izmail.es/docs/kn35-2018/3). Як вбачається з матеріалів справи, з позовною заявою про захист честі та гідності та спростування інформації [PERSON] звернулася лише 05.01.2023 року, тобто, майже через 5 років після оприлюднення цієї інформації. Отже, позивачем пропущено строк позовної давності у цій справі, що є окремою підставою для відмови у позову. Крім того, відповідачами вище вказана інформація не поширювалася, протиправних дій (бездіяльність) не вчинялося, наявність шкоди та її розмір позивачкою не доведено, через що підстави для стягнення коштів відсутні. Враховуючи викладене, просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.201-209 т.2). 10.03.2023 відповідач [PERSON] та директор представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кур`єр» Ободовський О.Б. надали суду відзив на позовну заяву (а.с. 149-154 т.3), в якому вказали, що з позовними вимогами не згодні, обґрунтування позовних вимог є надуманим, таким що не відповідає матеріалам справи, просять суд у задоволенні позовних вимог в частині вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кур`єр» та [PERSON] про спростування недостовірних відомостей відмовити. Зазначили, що на шпальтах газети був повністю відтворений коментар, отриманий від [PERSON] , керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури, опублікований на шпальтах газети «Курьер недели», достовірність якого підтверджена [PERSON] у наданому до суду відзиві на позовну заяву. Вони на підставі ст. 42 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», не можуть нести відповідальність за зміст коментаря [PERSON] . Вказали, що коментар [PERSON] , навіть якщо містить недостовірну інформацію, ніяким чином не стосується позивачки, та відповідно не порушує її прав. Також просили, у випадку встановлення судом обґрунтованості позовних вимог, застосувати наслідки позовної давності. Зазначили, що позивачка вводить суд в оману, стверджуючи, що вона нещодавно дізналася про публікацію у пресі, оскільки при підготовці статті для публікації, відповідачка [PERSON] особисто спілкувалася зі [PERSON] та повідомила їй про приблизну дату публікації. 03.03.2023 року представник третьої особи - Міністерства юстиції України надав пояснення по справі в яких вказав, що позивачем не вказано як саме Міністерство юстиції України порушило права та законні інтереси позивачки, не зазначено яким чином рішення суду може вплинути на права та обов`язки Міністерства. Таким чином, вважає, що Міністерство юстиції України безпідставно залучено до участі у даній справі та не входить до кола осіб, які можуть бути заінтересованими органами щодо предмету розгляду в даній справі (а.с. 30 34 т. 3). 28.03.2023 року представник третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції надав письмові пояснення в яких зазначив, що у вказаному конкретному випадку у Національного агентства відсутня будь-яка зацікавленість у вирішенні цієї справи судом, оскільки ухвалене у ній рішення, враховуючи заявлений предмет та правові підстави позову, жодним чином не вплине на його права та обов`язки. З огляду на вказане Національне агентство не може здійснити аналіз доводів заяв по суті справи та як наслідок надати аргументи щодо підтримання або спростування позовних вимог (а.с. 10-13 т. 4). 20.04.2023 року представник третьої особи - Офісу Генерального прокурора надав пояснення щодо позовної заяви, в яких вказав, що сектором дізнання відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області проводиться досудове у кримінальному провадженні №12017160150003076 від 29.10.2017 року за фактом самоправних дій невідомих осіб, які 28.10.2017 року захопили пором, що належав ТОВ «Злагода», шляхом складання завідомо підробленого акту технічного нагляду судна для здійснення його державної реєстрації, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч.1 ст. 358, ч.2 ст. 358 КК України. На теперішній час досудове розслідування в загальному провадженні триває, кінцеве рішення буде прийнято за результатами проведення слідчих дій та здобутих доказів відповідно до вимог чинного законодавства України. Крім того, слідчим відділом Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування в кримінальному провадженні №42018000000000182 від 30.01.2018 року за ч.1 ст.385, ч.1 ст.364, ч.4 ст. 358 та ч.2 ст. 366 КК України за фактом використання підробленого акту технічного нагляду судна та самоправства, зловживання владою та службовим становищем посадовими особами Держтрансбезпеки. Процесуальним керівником 25.07.2022 року визначено підслідність за Територіальним управлінням ДБР, розташованим у м.Києві, матеріали вказаного кримінального провадження скеровано до Київської міської прокуратури. Таким чином, доводам [PERSON] щодо можливого використання, складання підроблених документів буде надано правову оцінку за результатами проведених слідчих дій та здобутих доказів у вказаних кримінальних провадженнях. Враховуючи вищенаведене, доводи позову щодо протиправності дій та рішень Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури не можуть братись до уваги судом, у зв`язку з їх необґрунтованістю. [PERSON] у позовній заяві вказує, що відповідачі нібито поширили завідомо недостовірну інформацію про те, що «…документи [PERSON] на так званий «пором « [INFO] » не є підробленим та [PERSON] є його законним власником». При цьому, позивач ставить питання про спростування інформації наступного змісту: «В части пользования паромом и землями на [PERSON] полуострове усматриваются исключительно гражданско-правовые отношения, их должен рассматривать суд. На данный момент по документам собственником парома является [PERSON] », розміщену у засобах інформації. Одеської обласною прокуратурою та її посадовими особами не поширювалась інформація про те, що документи не є підробленими та [PERSON] є законним власником, що спростовує доводи позовної заяви в цій частині. Доводи [PERSON] щодо порушення відповідачами її особистих немайнових прав унаслідок поширення недостовірної інформації є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності у цій справі, що є окремою підставою для відмови у позові. Також, [PERSON] у позовній заяві жодним чином не аргументовано, з яких підстав вона залучає Офіс Генерального прокурора в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Також, позивачем не конкретизовано, яким чином рішення у справі може вплинути на права та обов`язки Офісу Генерального прокурора щодо неї. Ураховуючи викладене, позивачем безпідставно залучено Офіс Генерального прокурора як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Враховуючи вищевикладене, підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні (а.с. 28-42 т.4) Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, заяв щодо відкладення розгляду справи до суду не надала. Представник позивачки адвокат Ягунов Д.В., не прийняв участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Представник відповідача Одеської обласної прокуратури Петрова М.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзивах. [PERSON] в судовому засіданні підтримав відзив на позов та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання був сповіщений належним чином. Представники третіх осіб, Офісу Генерального прокурора, Міністерства юстиції України, Національного агентства з питань запобігання корупції, в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання були сповіщені належним чином. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 року у справі № 759/14068/19. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім наявних прав, особи, що беруть участь у справі, наділені також певними обов`язками, що кореспондують процесуальним правам інших осіб, та дають змогу здійснювати ефективний розгляд справи судом. При цьому, процесуальні права і обов`язки будь-якої особи, яка бере участь у справі, не можуть визнаватися більш або менш важливими ніж права і обов`язки іншої особи, яка бере участь у справі. Відповідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно ч.ч.1,4 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст.58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно ч.1 ст.64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Право на розгляд справи судом протягом розумного строку належить як позивачу, так і відповідачу. Частиною 4 статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у як найшвидшому вирішені справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції сторін у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи та їх представників. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Вказані норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Разом з цим, приписами процесуального права також визначено (стаття 4 ЦПК України), що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на вказані положення статті 4 ЦПК України і статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).). Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Відповідно до Конституції України право на повагу до гідності та честі є одним із особистих немайнових прав фізичної особи, а особливості його здійснення і захисту встановлені Цивільним кодексом України. Частина перша статті 277 ЦК України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Праву особи на повагу до її гідності, честі та на недоторканість ділової репутації кореспондує обов`язок інших осіб, які поширюють інформацію, переконатися в її достовірності (частина 2 статті 302 ЦК України). За змістом статей 94, 277, 297 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ про спростування недостовірної інформації слід звертати увагу, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За результатами розгляду спору про визнання недостовірною та спростування інформації має бути встановлено не лише наявність підстав визнання недостовірною та спростування інформації, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 910/1255/20). Судом встановлено, що в газеті «Курьер недели» 05.05.2018 року та на Інформаційному порталі міста Ізмаїл в мережі інтернет опубліковано статтю «Кислица воинствующая: ради возможности растить хлеб фермеры берут в руки автоматы», автор статті С.Стрепетова, в якій зазначений коментар, отриманий від [PERSON] , керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури, а саме: «В части пользования паромом и землями на Кислицком острове усматриваются исключительно гражданско-правовые отношения, их должен рассматривать суд. На данный момент по документам собственником парома является Чебан ...». Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка, зокрема, просить суд зобов`язати кожного з відповідачів припинити будь-які дії з завдання позивачці моральної шкоди через оприлюднення, опублікування та/або поширення у будь-який спосіб тощо публічних висловлень, що «у частині користування поромом на Кислицькому острові вбачаються виключно цивільно-правові відносини, їх має розглядати суд. На даний момент за документами власником порому є Чебан», а також через оприлюднення, опублікування та/або поширення у будь-який спосіб тощо публічних висловлень, що документи [PERSON] на так званий «пором « [INFO] »» не є підробленими; зобов`язати кожного з відповідачів спростувати у спосіб, в який таку інформацію було поширено; зобов`язати кожного з відповідачів утриматися від надання будь-якого сприяння у будь-якій формі будь-якій особі у використанні підроблених документів на ім`я [PERSON] на так званий «пором « [INFO] » у формі оприлюднення, опублікування, поширення у будь-який спосіб тощо публічних висловлень вищевказаної інформації. Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 758/13555/21 виснував, що для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації та 2) недостовірність цієї інформації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Водночас, позивачкою не надано допустимих та належних доказів на підтвердження того, що розповсюджена інформація є недостовірною, стосується саме неї, а також на підтвердження факту порушення, невизнання чи оспорювання з боку відповідачів саме її права чи охоронюваного законом інтересу. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20. Водночас, позивачкою не надано допустимих та належних доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди внаслідок протиправної поведінки відповідачів, яке б призвело до порушення її прав. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних [PERSON] до [PERSON] , Одеської обласної прокуратури, ТОВ «Видавничий дім «Кур`єр», [PERSON] , треті особи - Офіс Генерального прокурора, Міністерство юстиції України, Національне агентство з питань запобігання корупції, [PERSON] , про зобов`язання кожного з відповідачів припинити будь-які дії з завдання моральної шкоди, спростування інформації, утримання від надання будь-якого сприяння у будь-якій формі у використанні підроблених документів, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду, відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Щодо заявлених відповідачами [PERSON] , Одеської обласної прокуратури, [PERSON] та представника ТОВ «Видавничий дім «Кур`єр», клопотань про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. У Постанові від 21.10.2020 року по справі №509/3589/16-ц Верховний Суд зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. За таких обставин суд дійшов до висновку, що оскільки позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Одеської обласної прокуратури, товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кур`єр», [PERSON] , треті особи - Офіс Генерального прокурора, Міністерство юстиції України, Національне агентство з питань запобігання корупції, [PERSON] , про зобов`язання кожного з відповідачів припинити будь-які дії з завдання моральної шкоди, спростування інформації, утримання від надання будь-якого сприяння у будь-якій формі у використанні підроблених документів, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності залишається без розгляду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах -учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Щодо вимог позивачки про винесення судом окремих ухвал, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні таких вимог у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ст. 328 ЦПК України.

Outcome: approved