Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] , через свого представника адвоката Співак Н.М., звернулася до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» про стягнення безпідставно збережених коштів та витребування майна з чужого незаконного володіння, у якому просила стягнути з ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» безпідставно збережені кошти у розмірі мінімальної орендної плати у сумі 1 805 579 ,93 грн., витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння шляхом зобов`язання ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» звільнити нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позов мотивований тим, що 22 січня 2016 року, [PERSON] , як продавець, з однієї сторони, а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як покупці, з іншої сторони, уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською I. Ю., зареєстрований у реєстрі за № 81, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 3/4 частини (кожному по 1/4 частини) нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531241812101.Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І. Ю., зареєстрованого у реєстрі за № 85, позивачка [PERSON] , як продавець, з однієї сторони, а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як покупці, з іншої сторони, уклали договір, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 3/4 частини (кожному по 1/4 частини) нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531191612101.Таким чином, після укладення 22 січня 2016 року договорів купівлі-продажу частин нежитлового приміщення зареєстрованих у реєстрі за № 81 та № 85, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками частин нежитлових приміщень об`єктів нерухомого майна за реєстраційними номерами 531241812101, 531191612101, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та дані об`єкти належать співвласникам на праві спільної часткової власності (по кожному кожного об`єкта) у відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України без виділення часток в натурі, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.02.2024 щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 531241812101 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.03.2024 щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 531191612101.Позивач вказала, що починаючи з 17 листопада 2017 року, грубо порушуючи її права , перешкоджаючи їй у володінні та користуванні належною їй часткою, зазначений об`єкт нерухомого майна було незаконно захоплено ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» .Засновниками якого, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, є [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначала, що ТОВ «Дніпро -Агро ЮС» з 17 листопада 2017 року та по сьогоднішній день займає об`єкт нерухомого майна, в якому [PERSON] належить частина у праві спільної часткової власності, фактично володіє ним, користується та здійснює господарську діяльність. Проте, позивач не надавала згоди на передачу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] у володіння та користування ТОВ «Дніпро-Агро ЮС». На підтвердження нібито наявності права користування нерухомим майном за адресою: [ADDRESS] ,\~ТОВ «Дніпро-Агро ЮС»\~було надано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» копію договору оренди нежитлового приміщення № 17/10/20 від 17.10.2020 (в якому зазначено про строк його дії до 17.09.2023) та копію договору оренди нежитлового приміщення № 17/09/2023 від 17.09.2023. Так, договір оренди нежитлового приміщення № 17/10/20 від 17 жовтня 2020 року було укладено між фізичною особою [PERSON] та фізичною особою [PERSON] (Орендодавці), з однієї сторони та ТОВ «Дніпро- Агро ЮС» (Орендар), з іншої сторони. Відповідно до п. 1.1. договору оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року Орендодавці передають Орендарю в строкове платне користування нежитлові приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] на строк, зазначений в п. 3.1. цього Договору, а саме: два роки та одинадцять місяців з дати прийняття Орендарем об`єкта, що передається в оренду та який діє до 17 вересня 2023 року, відповідно до п. 9.2. договору. Так, договір оренди нежитлового приміщення № 17/09/23 від 17 вересня 2023 року було укладено між фізичною особою [PERSON] та фізичною особою [PERSON] (Орендодавці), з однієї сторони та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» (Орендар), з іншої сторони. Відповідно до п. 1.1. договору оренди нежитлового приміщення № 17/09/23 від 17 вересня 2023 року Орендодавці передають Орендарю в строкове платне користування нежитлові приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] на строк, зазначений в п. 3.1. цього Договору, а саме: два роки та одинадцять місяців з дати прийняття Орендарем об`єкта, що передається в оренду та який діє до 17 серпня 2026 року, відповідно до п. 9.2. Договору. Таким чином Орендодавцями в обох зазначених договорах оренди нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] зазначено і підписано договори зі сторони Орендодавця лише двома співвласниками відповідачами - [PERSON] та [PERSON] , без згоди та участі інших співвласників позивача [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Позивач зазначала, що договори оренди нежитлових приміщень № 17/10/20 від 17.10.2020 року та № 17/09/23 від 17.09.2023 року було укладено без згоди співвласників [PERSON] та [PERSON] . Зазначені особи не є орендодавцями у зазначених договорах оренди та не надавали згоди на їх укладення. У зв`язку з чим\~просила стягнути з ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» безпідставно збережені кошти у розмірі мінімальної орендної плати у сумі 1 805 579 ,93 грн., витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння шляхом зобов`язання ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» звільнити нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2024 року у задоволенні заяви представника позивача адвоката Співак Н.М. про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2024 року було відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 23.04.2024року представник позивача адвокат Співак Н.М. звернулась до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Дніпро-Агро ЮС», що зберігаються на банківських рахунках. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2024року у задоволенні заяви представника позивача-адвоката Співак Н.М. про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2024року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2025р. було зупинене провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №205/4399/24. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 08.05.2025р. апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2025р. про зупинення провадження по справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду. 30.04.2024 року від представника відповідача адвоката Горбунової А.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому вона із позовними вимогами категорично не погодилась, та, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначила, що як на фактичну підставу позову позивач зазначає, що договори оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17.10.2020р. та №17/09/23 від 17.09.2023 є нікчемними відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України. Відповідач категорично не погоджується з даними твердженнями з наступних підстав. ч.1 та ч.2 ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення , пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин який порушує публічний порядок є нікчемним. Положеннями ст.228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності , правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу-землею, надрами, іншими природними ресурсами ; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини ,що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо. При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. З посиланням на практику ВС, а саме постанови ВС КЦС по справі №646/13416/16-ц від 14.07.2021року,постанові ВСУ від 13.04.2016року по справі №6-1528цс15- сторона відповідача вважає, що договори оренди №17/10/20 від 17.10.00 та №17/09/23 від 17.09.2023 не є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. Відповідач не заперечує, що позивачу належить частка в праві спільної часткової власності , як і кожному співвласнику. Також, відповідач зазначає, що всупереч позиції позивачки про належність їй частини у спірному нерухомому майні, така частка виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки існує: (а)множинність суб`єктів, а для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно; (б) єдність об`єкта декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватись як подільних/неподільних речей , так і майнових прав та обов`язків. З посиланням на практику ВС, представник відповідача вважає, що ТОВ «Дніпро- Агро ЮС» жодним чином не порушував право позивача [PERSON] на користування, володіння та розпорядження її часткою у праві спільної часткової власності в контексті ст.361 ЦК України та ст.316 ЦК України. Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння представник відповідача зазначив наступне. Позивач посилається на ст.387 ЦК України. Представник відповідача з посиланням на постанову ВП ВС від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16 зазначила, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, не є ефективним способом захисту, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником частки нежитлового приміщення, розташованого за адресою : [ADDRESS] і вона не позбавлена саме права володіння нерухомим майном. Відповідно до усталеної практики через віндикаційний позов неволодіючий власник повертає себе володіння шляхом внесення запису про державну реєстрацію на нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стосовно позовних\~вимог про\~стягнення з\~ТОВ «Дніпро-Агро\~ЮС» грошових\~коштів в\~розмірі орендної\~плати (безпідставно\~збережених)з\~підстав передбачених\~ст.ст.1212-1214\~ЦК України\~представник відповідача\~зазначила наступне.\~Позивач,\~з посиланням\~на ст.1212\~ЦК України,\~вважає,\~що відповідач\~без достатньої\~правової підстави\~зберіг у\~себе грошові\~кошти у\~розмірі 1\~805\~579,93грн.\~за рахунок\~несплати орендної\~плати за\~користування нерухомим\~майном ,\~розташованим за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,1/4\~частка якого\~належить позивачці\~на праві\~спільної часткової\~власності.\~Представник відповідача,\~з посиланням\~на постанову\~ВСУ від\~24.09.2014\~у справі\~№6-122цс14\~зазначає,\~що зазначена\~норма закону\~застосовується лише\~у тих\~випадках,\~коли безпідставне\~збагачення однієї\~особи за\~рахунок іншої\~не може\~бути усунуто\~за допомогою\~інших,\~спеціальних способів\~захисту.\~Зокрема,\~у разі\~виникнення спору\~стосовно набуття\~майна або\~його збереження\~без достатніх\~правових підстав\~договірний характер\~правовідносин виключає\~можливість застосування\~до них\~судом положень\~ч.1\~ст.1212\~ЦК України,\~у тому\~числі й\~щодо зобов`язання\~повернути майно\~потерпілому.\~ \~На підставі\~викладеного,\~представник відповідача\~просить відмовити\~позивачці [PERSON] \~в задоволені\~позовних вимог.\~У разі\~задоволення позовних\~вимог ,\~просила застосувати\~строки позовної\~давності та\~відмовити у\~задоволені позовних\~вимог. Також у\~відзиві,\~представник відповідача\~зазначила,\~що відповідно\~до вимог\~ст.137\~ЦПК України,\~вважає за\~необхідне заявити\~вимогу про\~стягнення з\~позивача витрат\~на професійну\~правову допомогу,\~попередній розмір\~яких становить\~50\~000грн.\~Точний розмір\~витрат на\~професійну правову\~допомогу буде\~повідомлений пізніше\~шляхом подання\~письмової заяви. 06.05.2024р. представник позивача- адвокат Співак Н.М. надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила наступне. ч.1 ст.358 ЦК України передбачено , що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Договори оренди нежитлових приміщень №17/10/20 від 17.10.2020 та 17/09/23 від 17.09.2023 було укладено без участі позивачки [PERSON] та [PERSON] , позивач не надавала згоди на їх укладення. Вважає, що зазначеними правочинами було порушено публічний порядок, оскільки зазначені правочини були спрямовані на використання всупереч закону приватної власності та на порушення конституційного права власності нерухомим майном позивачки та незаконне заволодіння належним їй майном. У діях відповідача наявна вина у формі явного умислу на порушення закону і прав позивачки, тому зазначені договори є нікчемними. Також, представник позивачки не погодився з доводами представника відповідача про множину суб`єктність власника спірного нерухомого майна та щодо застосування строків позовної давності. 28.05.2024р. представник відповідача-адвокат Горбунова А.О. надала до суду заперечення в порядку ст.180 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] адвокат Співак Н.М. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги ,просила їх задовольнити у повному обсязі, надала пояснення у відповідності до заявлених вимог. В подальшому, надала заяву про завершення розгляду справи у її відсутність . Представник відповідача ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» - адвокат Горбунова А.О. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених нею у відзиві на позовну заяву. Просила суду не розглядати її заяву про застосування строків позовної давності. В подальшому, надала заяву про завершення розгляду справи у її відсутність . Суд заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи доказами, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 403/14561/12 від 15 вересня 2014 року [PERSON] виділено в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 662,8 кв.м., та визнано за [PERSON] право власності на 3/7 частини зазначеного нерухомого майна, загальною площею 662,8 кв.м.; виділено [PERSON] в натурі 1/7 частину комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 251 кв.м., і визнано за [PERSON] право власності на 1/7 частину нежитлового приміщення; виділено [PERSON] в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 240,4 кв.м., і визнано за [PERSON] право власності на 3/7 частин нежитлового приміщення; припинено право спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на комплекс по виробництву комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 16). На підставі договору ку купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 81, [PERSON] , як продавець з однієї сторони, передав у власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] частини (кожному по частини) нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531241812101(т.с.1,а.с.21-22), право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно(т.с.1, а.с.23-24) На підставі договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 85, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 240,4 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531191612101, по частини кожному (т. 1 а.с. 17-18), право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 19-20, 25-26). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Дніпро -Агро ЮС» зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , засновниками є [PERSON] та [PERSON] (т.с.1, а.с.27-30) Згідно договору оренди нежитлового приміщення №17/20/2017 від 17.11.2017р. , укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одного боку як «Орендодавцями» та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» , як «Орендарем» з іншої сторони про те, що «Орендодавці» передають «Орендарю» в строкове платне користування нежитлове приміщення (виробничий комплекс» загальною площею 1590,6 кв.м , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.31-34), також було підписано акт приймання-передачі майна (а.с.33, т.с.1) Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2023р., у цивільній справі №199/9384/19 було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Дніпро -Агро ЮС» про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування збитків. Судом, було визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення №17/2017 від 17.11.2017р., укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Дніпро -Агро ЮС». В задоволенні інших позовних вимог було відмовлено (т.м.1, а.с.36-38) Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023р. рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2023р. було залишено без змін(т.с.1, а.с.39-42) На підтвердження своїх вимог стороною позивача було надано до суду копії договорів оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17.10.2020року та №17/09/23 від 17.09.2023року ( з додатковими угодами та актом приймання-передачі приміщення) укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС». Предметом договорів є строкове платне користування ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» нежитлового приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (тс.1, а.с.53-65) Представником відповідача до відзиву на позовну заяву було надано копію постанови старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 14.02.2021р. по кримінальному провадженню внесеного до ЄРДР за №42020040000000566 за ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.191 ч.3 КК України про закриття кримінального провадження на підставі п.2ч.1 ст.284 КПК України- відсутність складу кримінального правопорушення. Досудове розслідування було розпочато та внесено відомості в ЄРДР на підставі заяви [PERSON] про те, що службовими особами та засновниками ТОВ «Дніпро-Агро ЮС», діючи за попередньою змовою групою осіб, зловживаючи своїм службовим становищем, у проміжок часу з 2017 по 11.08.2020 заволоділи чужим майном, яке належить [PERSON] та знаходиться на території Дніпропетровської області. Заява стосувалась об`єкта нерухомості-нежитлового приміщення комплексу по виробництву комбікормів із мукомельним відділенням , розташованим за адресою: [ADDRESS] (т.с.1, а.с.140-143) Також, до заперечень в порядку ст.180 ЦПК України , представник відповідача надала витяг з ЄРДР №12024041690000527 від 17.04.2024р. , попередня правова кваліфікація ст.206 ч.1 КК України , за заявою керівництва ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» (т.с.1, а.с.160) На підтвердження розрахунку суми безпідставно збережених коштів в розмірі мінімальної орендної плати-сторона позивача надала до суду копії рішень Дніпровської міської ради «Про затвердження мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна» за період з 2016 по 2023роки(а.с.66-97, т.с.1) До правовідносин, що склались між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми законодавства України. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей та, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти російської федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Згідно з частиною першою\~статті 1212 ЦК України\~-особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. \~\~\~\~\~\~\~ \~Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. \~\~\~\~\~\~\~ \~Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. \~Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарна до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. У постанові від 29.07.2019р. у справі №756/3966/17 ВС КЦС зазначив, що відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] є власниками по частці кожний, нежитлового приміщення, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , частки не виділені в натурі ,об`єкт належить всім на праві спільної часткової власності у відповідності до ч.1 ст.356 ЦК України. Загальна площа зазначеного об`єкта нерухомості складає 2\~120,6 кв.м 17 жовтня 2020року та 17.09.2023р [PERSON] та [PERSON] уклали з відповідачем ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» договори оренди нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Орендодавці- [PERSON] та [PERSON] передали відповідачу в строкове платне користування нежитлові приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м Зазначені договори є діючими, позивачка в зазначеному позові не ставить питання про їх недійсність . Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21.09.2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Згідно із ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК\~України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК\~України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК\~України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129\~Конституції\~України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Суд зазначає, що позиція сторони відповідача про необґрунтованість позовних вимог, яка викладена у відзиві на позовну заяву, є доведеною та такою, що має правове обґрунтування, внаслідок чого суд приймає таку позицію відповідача при вирішенні спору по суті. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність будь-яких прав вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів в розмірі мінімальної орендної плати у сумі 1\~805\~579,93грн., та витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння, шляхом зобов`язання ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» звільнити майно за адресою: м. Дніпро, вулиця Старий Шлях,227а - суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, тому судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 16 957,80 грн. слід покласти на позивача. Окрім того, представником відповідача, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про надання доказів понесення витрат на правову допомогу протягом встановленого законом строку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed