Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вимогами, які збільшив під час розгляду справи, та просив визнати противоправним та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх об?яжень (з відкриттям розділу) індексний номер 32614770 від 29.11.2016, номер запису про право власності 17701072 від 28.11.2016 р., щодо реєстрації 78/100 частин житлового будинку з подвірними спорудами, які складаються з загальної площі 159,9 кв.м. у т.ч. 89,5 кв.м. житлової площі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (померлою [INFO] ); визнати противоправним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 2348, виданий 07.12.2016 р. щодо 78/100 частин житлового будинку з подвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. на [PERSON] ; визнати противоправним та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо 78/100 частин житлового будинку з подвірними спорудами, які складаються з загальної площі 159,9 кв.м. у т.ч. 89,5 кв.м. житлової плошці, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , який виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., номер запису пор право власності: 17863777, на [PERSON] . При цьому позивач посилається на те, що 09.11.2017 [PERSON] було складено заповіт, яким остання заповіла позивачу все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося. Після смерті [PERSON] , позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни з заявою про прийняття спадщини щодо померлої [INFO] [PERSON] , однак йому було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право спадкування за заповітом у зв`язку з наявністю розбіжностей в документах. Згідно автоматизованого розподілу справу було передано на розгляд судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б.. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Коваленко О.Б. від 23.09.2022 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.\~ Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2023 було замінено неналежного відповідача приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліту Мехманівну на належного відповідача - державного реєстратора Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцьку Христину Богданівну та залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліту Мехманівну. Згідно розпорядження керівника апарату Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2024, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №947/17173/22. Згідно автоматизованого розподілу справу було передано на розгляд судді Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В.. Представник позивача - адвокат Портна У.О. надала до судового засідання заяву в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] адвокат Шарандак А.А. надав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність, у задоволені позову просив відмовити в повному обсязі. Відповідач - державний реєстратор Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцька Христина Богданівна до судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не сповістила. 3-я особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. до судового засідання не з`явилась, надала до суду відзив, в якому просила відмовити в позові, справу розглядати за її відсутності. 3-я особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петкова Н.М. до судового засідання не з`явилась, надала до суду лист в якому просила розгляд справи проводити у її відсутність. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, відповідно до договору про право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 07.05.1954 [PERSON] (батьку померлої) була надана земельна ділянка площею 582 кв.м. під забудову житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ( зараз - [ADDRESS] ). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.1989 [PERSON] успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями, який складається в цілому з однієї житлової кам`яної будівлі, загальної площі 36,9 кв.м. з надвірними будівлями: сарай, вбиральня, душ, огорожа, мостіння які знаходяться на земельній ділянки розміром 582 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та які належали [PERSON] (батьку померлої) за договором про право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 07.05.1954. 29.08.1990 згідно Договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 1-6582 та посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І., [PERSON] продала [PERSON] 23/50 частин житлового будинку з подвірними спорудами, які знаходяться на земельній ділянці розміром 582 кв.м. та розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вищевказаного договору, [PERSON] було передано у власність 23/50 частини житлового будинку з надмірними спорудами, що складаються в цілому з однієї кам`яної житлової будівлі, житлова площа якої становить 36,9 кв.м. та надвірних споруд: «Г» сарай, «Д» вбиральня, «В» душ, І-Б огородження, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 584 кв.м. Таким чином,\~відповідно до\~вищевказаного договору\~купівлі -\~продажу,\~ [PERSON] отримала\~у власність\~23/50\~частин житлового\~будинку з\~подвірними спорудами,\~які складаються\~у цілому\~з одної\~житлової цеглової\~будівлі,\~загальної площі\~36,9\~кв.м.\~ та\~знаходяться за\~адресою [ADDRESS] .На земельній ділянки розміром 582 кв.м. У власності продавця [PERSON] залишилось 27/50 частин житлового будинку з подвірними спорудами, які складаються у цілому з одної житлової цеглової будівлі, загальної площі 35,7 кв.м., які знаходяться на земельній ділянці розміром 584 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] . 09.11.2017 [PERSON] було складено заповіт, яким остання заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати. Зазначений заповіт був посвідчений 09.11.2017 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., зареєстровано у реєстрі за №1283, витяг про реєстрації в Спадковому реєстрі, номер у спадковому реєстрі: 61527702, № витягу 49800731 від 09.11.2017. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 19.05.2022 позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни з заявою про прийняття спадщини щодо померлої [INFO] [PERSON] . Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Надії Михайлівни від 14.07.2022 вих. № 140/01-16, [PERSON] було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право спадкування за заповітом - померлої [PERSON] на підставі розбіжностей в документах, також зазначено, що згідно листа наданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 08.07.2022 № 16293/04-04, частка в праві спільної часткової власності [PERSON] , складає 27/50. При цьому згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.03.2019 № 161385445, частка в праві спільної часткової власності співвласника [PERSON] , складає 78/100. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , з метою поліпшення власного майна та за згодою співвласників, було здійснено реконструкцію житлового будинку та гаражу. Довідкою про розрахунок ідеальних часток у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] від 24.10.2016 за № 24-10-03с/2016 встановлено, що у фактичному користування [PERSON] знаходиться у житловому будинку літ. «А» приміщення 2-1 веранда, площею 10,0 кв.м., 2-2 житлова, площею 18,2 кв.м., 2-3 коридор, площею 6,7 кв.м., 2-4 кухня, площею 4,1 кв.м, 2-5 коридор, площею 15,9 кв.м., 2-6 сан. вузол, площею 2, 6 кв.м., 2-7 житлова, площею 12,6 кв.м, 2-8 коридор, площею 10,8 кв.м., 2-9 сан. вузол, площею 3,3 кв.м., 2-10 житлова, площею 6,0 кв.м., 2-11 житлова, площею 20,2 кв.м., 2-12 житлова, площе. 13,8 кв.м., житлової площею 70,8 кв.м., загальною площею 124,2 кв.м., гараж літ. «З», огорода № 1, № 2, що складає 78/100 частин домоволодіння. У фактичному користуванні [PERSON] знаходилось: у житловому будинку літ. «А» приміщення 1-1 коридор, площею 5,3 кв.м., 1-2 кухня площею 6,2 кв.м., 1-3 туалет, площею 5,5 кв.м, 1-4 житлова, площею 9,2 кв.м., 1-5 житлова, площею 9,5 кв.м.; житлової площею 18,7 кв.м., загальною площею 35,7 кв.м., сарай літ «Г»; сарай літ «Ж»; мостіння І, огорожа № 3, № 4, № 5, що складає 22/100 частин домоволодіння. Після смерті [PERSON] , [PERSON] успадкувала 78/100 частин житлового будинку з надмірними спорудами, розташованих за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на спадщину , серія на номер: 2348, видане 07.12.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. Отже, [PERSON] набула право власності за життя [PERSON] , яка в свою чергу не оскаржувала перерахунок часток, а також не оспорювала право власності відповідачки. Частиною першою статті 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Гарантоване статтею 55\~Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективниий засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежниий підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інші). При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до ст.1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Статтями 1216,1218\~ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами\~ст. 1266 ЦК України\~(спадкування за правом представлення) внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до п.п. 4.14. п. 4 Гл. 10 Розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб,\~склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Підпунктом 4.16. п. 4 Гл. 10 Розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Отже, нотаріусом було вчинено регламентовані законодавством дії щодо запитування відомостей у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації» та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо того, ким, коли та на підставі яких правовстановлюючих документів зареєстровано право власності (виходячи з одиниці) на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . За результатами запитувань, нотаріусом було встановлено, що з урахуванням виділу часток домоволодіння в окремі квартири, неможливо встановити чи складає одиницю сума часток співвласників на об`єкт нерухомого майна, та яка частка домоволодіння або будинковолодіння належить спадкодавцю.\~ Тобто, неможливо встановити склад спадкового майна, що свідчить про недостатність інформації та документів, а також наявність розбіжностей серед необхідних для вчинення нотаріальної дії документів, що створює ситуацію, коли право власності спадкоємця є невизначеним та є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії відповідно до Закону. Відповідно до ст. 67\~Закону України "Про нотаріат"\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Саме для таких випадків, коли існують\~перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, ЦК України передбачає можливість захисту права власності шляхом його визнання судом. Суд у своєму рішенні встановлює юридичний факт належності майна спадкодавцю та визнає право власності спадкоємця на це майно, усуваючи таким чином перешкоду для подальшої реєстрації права власності. Відповідно до положень\~ст. 392 ЦК України\~в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За змістом листа ВССУ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування року» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З огляду на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання противоправним та скасування державної реєстрації, свідоцтва про право на спадщину не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом, оскільки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, єдиним ефективним способом захисту своїх спадкових прав може бути позов, ініційований позивачем в межах іншого провадження про визнання права власності на спадкове майно, і цього права позивач не позбавлений.\~ Судом також наголошує, що вимогами процесуального закону (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України), суду не надається права виходити за межі заявлених позивачем вимог та захищати право Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання\~пропорційним законній меті Згідно з ст.\~12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того, згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При таких обставинах суд вважає, позовні вимоги [PERSON] не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed