Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5000, 00 грн щомісячно, починаючи з дати подачі позову та до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за минулий час, а саме з січня 2024 року по червень 2025 року у розмірі 90000, 00 грн та судові витрати. В обґрунтування вимог вказано, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між сторонами дитина проживає разом із позивачем та знаходиться на утриманні матері, відповідач, який тривалий час проживає за межами України, не приймає участі у вихованні та утриманні спільного сина. Відповідач працездатний, має дохід, а тому має змогу сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Крім цього, позивач зазначила, що дитина [PERSON] має захворювання, у зв`язку з чим потребує постійного спостереження у невролога, лікування та навчання в спеціалізованих закладах. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 18.08.2025 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 21). 27.08.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в заявленому розмірі. В обґрунтування відзиву [PERSON] зазначив, що розмір аліментів в сумі 5000 щомісячно, є необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами фактичних витрат на дитину, а вимоги про стягнення 90000 грн за минулий період безпідставними у зв`язку з недоведенням факту своєчасного звернення та наявності підстав для стягнення за такий тривалий час (а.с. 27). До відзиву на позовну заяву долучено скріншоти з перепискою відповідача з представником позивача, з якої встановлено, що [PERSON] пропонував представнику позивача мирне врегулювання спору в рамках даної цивільної справи шляхом затвердження судом мирової угоди, яка передбачала б стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання спільного сина в розмірі 3000, 00 грн, щомісячно, а також відмови позивача від претензій щодо стягнення аліментів за минулий період. У зазначеній пропозиції відповідач зазначив, що визнає свій обов`язок брати участь в утриманні дитини та його готовність робити це на регулярній основі відповідно до вимог законодавства України (а.с. 23-25). Така пропозиція була відхилена стороною позивача. Крім цього, у відзиві на позовну заяву відповідач подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, у зв`язку з чим ухвалою суду від 04.09.2025 здійснено перехід до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 28). В судовому засіданні 06.10.2025 позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Пояснила, що її теперешній чоловік є військовим, надавав кошти на утримання сина, однак в січні 2025 отримав поранення, тому матеріальний дохід сім"ї значно зменшився. Відповідач зазначив, що на даний момент проживає у Швейцарії та не має постійної офіційної роботи та заробітку, його дохід формується за рахунок сезонних робіт, зокрема висадки лісу, що може відбуватися 1-2 рази на рік. [PERSON] зазначив, що не отримує соціальної допомоги від держави, оскільки періодично працює, наразі є платником аліментів на свою старшу доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач вказав, що належним чином кожного місяця направляв відповідачу матеріальну допомогу на дитину в розмірі 3500, 00 грн, однак [PERSON] близько двох років тому повернула кошти на рахунок відповідача та в телефонній розмові зазначила, що не потребує такої фінансової допомоги. Відповідач вказав, що може сплачувати аліменти на дитину в сумі 1500, 00 грн або 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, про що робив пропозицію представнику позивача. Однак, категорично заперечував проти позовної вимоги про стягнення аліментів в сумі 90000, 00 грн за минулий період. Зазначив, що його перебування на відпочинку у Туреччині, Тайланді оплачувала його теперешня дружина. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 23.04.2022 Овруцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) між [PERSON] та позивачем [PERSON] зареєстровано шлюб, після чого позивач змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 4). \~ \~ \~ \~В шлюбі сторони стали батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 6-7). Дитина проживає разом із позивачем, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 8-9). Відповідно до довідки від 04.07.2025 КНП «Амбулаторія загальної практики сімейної медицини» Оліївської сільської ради Житомирської області, виданої [PERSON] , [INFO] , останній потребує нагляду невролога та навчання в спеціалізованому навчальному закладі (а.с. 10). [PERSON] , [INFO] , навчається в 3-а класі Салезіянського приватного ліцею «Всесвіт» м. Житомира, що підтверджується довідкою №158 від 23.09.2025 (а.с. 57) та договором про надання освітніх послуг №61 від 06.06.2025 (а.с. 61-62), психолого-педагогічною характеристикою (а.с. 64). Плата за надання послуг з навчання становить 5000 грн за календарний місяць або 45000 грн за навчальний рік (6.3. договору). Також судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом про народження (а.с. 35). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира №295/14758/14-ц від 29.10.2014 вирішено стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] в розмірі 600, 00 грн., щомісячно, починаючи з 24.09.2014 року і до повноліття дитини. Судом встановлено та не заперечувалось позивачем, що відповідач протягом 2020-2024 років регулярно надавав матеріальну допомогу [PERSON] на утримання спільного сина [PERSON] , що підтверджується скріншотами з банківських виписок та квитанціями (а.с. 37-46). Статтею 27 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789ХІІ від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років 2 563,00 грн; дітей віком від 6 до 18 років 3196, 00 грн. При цьому, відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, а також виходячи з того, що сторони повинні забезпечити дитині належний рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів саме у твердій грошовій сумі, суд задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] аліменти у твердій грошовій формі в розмірі 5000,00 грн, щомісячно, починаючи з 07.07.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів за минулий період в сумі 90000, 00 грн суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів\~щодо одержання\~аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тлумачення ч. 2 ст. 191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі № 635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі № 672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа № 215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21. Обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дитини після вжиття позивачем таких заходів. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дитини, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку. Позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню. Разом з тим, [PERSON] не надала суду жодних належних та допустимих доказів вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом спірного періоду, за який позивач просить стягнути аліменти, а саме з січня 2024 року по червень 2025 року, та ухилення відповідача від сплати аліментів в такий період. При цьому судом враховано той факт, що до кінця 2023 року відповідач на регулярній основі надавав позивачу матеріальну допомогу на утримання спільного сина в сумі 3500, 00 грн щомісячно. Однак, після двомісячної перерви в наданні матеріальної допомоги позивач повернула [PERSON] черговий переказ грошових коштів, повідомивши, що сума 3500, 00 грн, отримана за три місяці, виглядає як насмішка, а також повідомила, що не потребує від відповідача фінансової допомоги, після чого відповідач таку більше не надавав. За загальним правилом, визначеним СК України та зазначеною вище судовою практикою вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час не підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Outcome: partial