Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

04.11.2024 представник позивача [PERSON] адвокат Гірник О.О. звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговою розпискою в сумі 2 640 (дві тисячі шістсот сорок) доларів США та понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те що, 12 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти сумі 2640 доларів США, які зобов`язувався повернути у другому кварталі 2017 року. Однак, в обумовлений строк відповідач коштів не повернув, як і не повернув їх станом на момент звернення із даним позовом до суду, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки. У зв`язку з цим, позивач змушений у судовому порядку вирішити відповідний спір. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 06.11.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова від 15.11.2024р. відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку загального провадження.(а.с.25). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 20.02.2025р. закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. (а.с.43). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові, просили такі задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч була належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що стверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не направив. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.281\~ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 Заочний розгляд справи. За таких обставин, відповідно до ч.1ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши зібрані по справі матеріали, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини 1\~статті 4ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 12.01.2014 року позивач [PERSON] дав у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 2\~640 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути у другому кварталі 2017 року (а.с.7). Свої зобов`язання [PERSON] належним чином не виконав, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо повернення грошових коштів. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Згідно\~ст. 1046 ЦК України\~2003 року за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Такий висновок викладений в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №725/4099/17 та неодноразово підтверджувався у постановах КЦС ВС від 10.12.2018р. у справі №319/1669/16, від 08.07.2019р. у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019р. у справі 3604/1038/16 та від 23.04.2020р. у справі №501/1773/16-ц. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. З наданою позивачем розпискою вбачається, що між сторонами були укладений договір позики від 12.01.2014 року згідно якого відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 2\~640 доларів США у другому кварталі 2017року. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа №464/3790/16-ц зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно ст.ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлені строки і боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верхового Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц зазначає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом , який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей . Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч.1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями\~ст. 611 ЦК України\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки станом на день розгляду даної справи борг за договорами позики від 12.01.2014 відповідач позивачу не повернув, свого обов`язку щодо виконання боргового зобов`язання не виконав, а тому сума боргу підлягає стягненню з [PERSON] . Згідно\~ст. 1049 ЦК України 2003 року\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або реч , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості , такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Звернення позивача до суду відбулося в межах строку позовної давності. Відповідно до ч.ч.2,3,4,5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору , суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц). Відтак, тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України та практика Верховного Суду дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин. Згідно ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень , крім випадків , встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що відповідач [PERSON] отримав грошові кошти, але свої зобов`язання належним чином у повному обсязі не виконав, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо повернення боргу за розпискою, тому суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 12.01.2014 року у розмірі 2 640 доларів США. Згідно з\~ст. 141 ЦПК України\~у разі задоволення позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При розподілі судових витрат суд враховує, що позов задоволено, тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved