Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з 07 липня 1997 року працювала на посаді начальника учбового пункту шахтиім.М.І. Сташкова Учбово-курсового комбінату виробничого об?єднання «Павлоградвугілля» де з нею стався нещасний випалок на виробництві, а саме: спускаючись зі сходинок крильця учбового пункту шахти ім. М.І. Сташкова вона впала і вдарилась лівою стороною голови об асфальт, внаслідок чого отримала закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. Її вини в нещасному випадку немає. Внаслідок погіршення стану здоров?я висновком МСЕК від 05.12.2007 року їй первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності з черговим переоглядом 23.10.2008 року та встановлено 3 групу інвалідності. Вона неодноразово повторно проходила МСЕК 20.10.2008, 20.10.2010, 07.11.2011, 03.10.2012,20.10.2014, 19.10.2016. Під час чергового переогляду висновком МСЕК від 15.10.2019 року їй повторно безстроково встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, протипоказана важка фізична праця, без підземних робіт, значні психоемоційні навантаження, нічні зміни, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: лікування у сімейного лікаря, невропатолога, психіатра, кардіолога. У зв?язку з погіршенням стану її здоров?я внаслідок зазначеного нещасного випадку на виробництві вона вимушена постійно лікуватись. Внаслідок нещасного випадку їй заподіяна моральна шкода, вона втратила професійну працездатність; зазнала зменшення обсягу трудової діяльності; не може виконувати важку працю, їй протипоказані психоемоційні навантаження; часто відчуває головний біль і вимушена приймати різні ліки для нормалізації свого стану; змушена переносити моральні переживання; позбавлена нормальних життєвих зв?язків, так як наслідки нещасного випадкуо бмежують її життєву активність і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя; змушена постійно проходити курси лікування, огляди та обстеження, 8 разів вона проходила МСЕК, у зв?язку з чим не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на її душевному та фізичному стані. Внаслідок цього вона стала дуже дратівливою, в неї завжди депресивний стан, вона не відчуває себе повноцінною людиною, втратила впевненість у майбутньому, втратила нормальні життєві зв?язки, вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, що завдає їй великі моральні страждання. Просить стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000 грн, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Представник відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в повному обсязі. В обґрунтування зазначає,що однією з причин нещасного випадку, є особиста необережність позивача, тому вина відповідача відсутня, оскільки позивач була обізнана з правилами особистої безпеки при виконанні своїх обов?язків та, попри все, порушила вимоги Інструкції з охорони праці та Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, внаслідок недобросовісного їх виконання, допускаючи їх порушення та розуміючи наслідки нехтування цих вимог, що в подальшому призвело до втрати професійної працездатності та необґрунтованого набуття права на отримання відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача. Матеріали справи не містять відомостей, або будь-яких актів відповідних контролюючих органів щодо допущення порушень з боку відповідача. Відповідачем вимоги нормативно-правових актів з охорони праці не порушувалися. Посадові особи відповідача не визнавалися винними у порушенні законодавства про охорону праці, вина як суб?єктивна сторона, елемент складу правопорушення - відсутня. Актом розслідування також не встановлено будь-якої вини роботодавця у цьому нещасному випадку (недосконалість технологічного процесу, тривала дія шкідливих факторів, дії машин/механізмів/обладнання тощо). Крім того, не доведено наявність у позивача моральної шкоди, жодних документальних підтверджень позивачем не надано. Також, не надано жодного письмового доказу про відсутність інших хвороб, що впливають на фізичні страждання, виключаючи всі обставини на які посилається позивач у своїй позовній заяві. Позивачем не надано обґрунтування розрахунку щодо розміру моральної шкоди, тому вважає розмір відшкодування моральної шкоди безпідставно завищений та необґрунтований. Позивач надала відповідь на відзив, в якому просила задовольнити позовні вимоги повністю. Зазначає, щопервинно висновком МСЕК05.12.2007 року їй було встановлено також і 3 групу інвалідності. Під час чисельних переоглядів МСЕК їй кожного разу повторно встановлювалась 3 група інвалідності, а після підтвердженого 07.11.2011 року висновком МСЕК погіршення стану її здоров?я внаслідок нещасного випадку на виробництві 07.07.1997 року у відповідача, їй було збільшено відсоток втрати професійної працездатності з 30 % до 50%, також із повторним встановленням 3 групи інвалідності. Під час чергового переогляду висновком МСЕК від 15.10.2019 року повторно безстроково встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, протипоказана важка фізична праця, без підземних робіт, значні психоемоційні навантаження, нічні зміни, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: лікування у сімейного лікаря, невропатолога, психіатра, кардіолога. Щодо невизнання відповідачем своєї винуватості, посилання на відсутність у діях відповідача складу адміністративного правопорушення, обов?язку доказування моральної шкоди, розміру шкоди, то зазначає, що на засіданні комісії з охорони праці Учбово-курсового комбінату СП ВАТ «Павлоградвугілля» встановлено, що її вини в нещасному випадку, який стався, немає. Вважає, що представлені нею в справі докази, у їх сукупності, враховуючи тяжкість ушкодження здоров?я, пов?язаного з нещасним випадком на підприємстві, результатів проходженнянею МСЕК, оформлених у доданих до позову копіях відповідних довідок, приймаючи до уваги стан її здоров?я, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у повсякденному житті, необхідність реабілітації, глибину, інтенсивність, тривалість її фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, підтверджують завдання їй моральної шкоди з боку відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилася, в позовній заяві просила розглядати справу без її участі, з наданої позивачем відповіді на відзив, вбачається, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача надав суду письмову заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову, розгляд справи провести у відсутність представника відповідача. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог та їх заперечення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 20.02.1997 року працювала на посаді начальника учбового пункту шахти ім.М.І.Сташкова Учбово-курсового комбінату виробничого об`єднання «Павлоградвугілля», яке було перетворено на Учбово-курсовий комбінат ДХК «Павлоградвугілля». Звільнена 28.01.2003 року за власним бажанням, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14 років, на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці, заповненої на ім`я [PERSON] . Згідно акту №1 про нещасний випадок від 09.07.1997 року, за формою Н-1, вбачається, що начальник учбового пункту [PERSON] спускаючись по сходах ганку навчального пункту потрапила каблуком правого босоніжка в отвір між сходинкою і куточком, що оконтурює її, на третій сходинці знизу, зачепилася, втратила рівновагу і впала з висоти 0,5 м пролетівши у напрямку руху 2 м, вдарилася лівою стороною голови об асфальт. Відповідно п. 11.1 акту про нещасний випадок форми Н-1 від 09.07.1997 року зазначено вид події: падіння. Пунктом 11.3 акту про нещасний випадок форми Н-1 від09.07.1997 року встановлено, що причиною є наявність пошкоджень на сходах ганку навчального пункту шахти, особиста необережність постраждалої. Відповідно до п. 15.1 акту про нещасний випадок форми Н-1 від09.07.1997 року позивачу було встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Згідно виписки з протоколу від 06 грудня 2007 року засідання комісії з охорони праці Учбово - курсового комбінату СП ВАТ Павлоградвугілля при розгляді акту про нещасний випадок №1 від 09.07.1997 року, було встановлено, що вини потерпілої [PERSON] у вказаному нещасному випадку немає. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія ДНА №019795 від 05.12.2007 року, [PERSON] встановлено первинно втрату професійної працездатності - 30% та третю групу інвалідності з 23.10.2007, на підставі акту Форми Н-1 №1 від 09.07.1997 р., дата переогляду 01.11.2008. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія ДНА №027621 від 20.10.2008 року, [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 30% та третю групу інвалідності трудове каліцтво, дата переогляду 01.11.2010. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 10ААА №001206 від 20.10.2010 року, [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 30% та третю групу інвалідності трудове каліцтво, дата переогляду 01.11.2011. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 10ААА №073035 від 07.11.2011 року, [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 50% та третю групу інвалідності на підставі акту Форми Н-1 №1 від 09.07.1997 р. ш.Сташкова, дата переогляду 01.11.2012. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 10ААА №084470 від 03.10.2012 року, [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 50% та третю групу інвалідності трудове каліцтво, дата переогляду 01.11.2014. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 10ААА №000164 від 20.10.2014 року, [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 50% та третю групу інвалідності, дата переогляду 01.11.2016. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА №043590 від 19.10.2016 року, [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 50% та третю групу інвалідності, дата переогляду 01.11.2019. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА №051675 від 15.10.2019 року, [PERSON] встановлено повторно втрату професійної працездатності - 50% з 01.11.2019 р. на підставі Акту №1 Форми Н-1 від 09.07.1997 р. трудове каліцтво 07.07.1997 р. безстроково. Відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №212233 від 15.10.2019 року, [PERSON] встановлено безстроково третю групу інвалідності, причина інвалідності трудове каліцтво. Протипоказана важка фізична праця, без підземних робіт, значні психоемоційні навантаження, нічні зміни, інженер в кабінетних умовах. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: лікування у сімейного лікаря, невропатолога, психіатра, кардіолога. На підтвердження звернення за медичною допомогою позивачем надано виписні епікризи з історії хвороби, виписки із медичної карти стаціонарного хворого за період з 2007 по 2025 роки, з яких вбачається, що [PERSON] проходилапостійно, неодноразово лікування,та основний діагноз, це наслідки перенесеної ЧМТ (травма виробнича, акт №1 від 09.07.1997 року) у вигляді енцефалопатії 2 ст. з двобічною пірамідною недостатністю та інші. З наведеного видно, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничу травму отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з частинами першою, другою статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування моральноїшкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 210/4342/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З пунктів 36, 37 правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 видно, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Застраховані особи, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди, за рахунок Пенсійного Фонду України (як правонаступника Фонду соціального страхування України) або роботодавця. З моменту набрання чинності\~Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01.04.2001 по 01.01.2006 відшкодування моральної шкоди здійснюється Пенсійним Фондом України (як правонаступником Фонду соціального страхування України), після цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. У зв`язку зі вставленням позивачу стійкої втрати працездатності в 2007 році, вона має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 05.12.2007 року. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Визначене спростовує твердження представника відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що позивач змушений був пройти курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя. Згідно з медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивач періодично у зв`язку з погіршенням стану здоров`ячерез виробничу травму, знаходився на стаціонарному лікуванні, позивачу рекомендовано: медикаментозне тасанаторно-курортне лікування, спостереження у лікаря невропатолога, сімейного лікаря. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, вказане вище не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц. З огляду на викладене, суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в результаті трудового каліцтва. Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку\~ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Враховуючи вищенаведене, отримання трудового каліцтва та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональної втрати часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, що обмежило життєву активність позивача. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманої травми внаслідок нещасного випадку пов`язаного з виробництвом та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача. Частиною 3\~ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім. У відповідності до статті 4 Закону України Про охорону праці державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця та створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 р.). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди та відсоток вини позивача в нещасному випадку, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Суд, визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, враховує обставини справи, встановлення позивачу 50% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом та 3 групи інвалідності, вини підприємства при настанні нещасного випадку, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, наслідків, що настали у зв`язку з втратою позивачем професійної працездатності. Відповідно до п.10 Пленуму\~Верховного Суду України «Про судову практику у справах щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31березня 1995 року №4\~судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної зних. З огляду на викладене, при вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в лікуванні, ступінь вини позивача та відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 100000 грн, що відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для її відшкодування. Згідно з пунктом 162.1\~статті 162\~ПК України платниками податку є фізична особарезидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особанерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент. Податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб підпункт\~14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України\~визначає, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений\~розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею\~18\~та розділом\~IV\~цього\~Кодексу. Відповідно до\~статті 18 ПК України\~податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків. Згідно з підпунктом\~168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України\~податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в\~статті 167 цього Кодексу. Відповідно до пункту\~163.1 статті 163 ПК України\~об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи\~доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід\~будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт\~164.1 статті 164 ПК України\~та підпункт 164.1.1 цього пункту). Відповідно до пункту «а» підпункту\~164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України\~зі змінами, внесеними згідно із\~Законом України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту\~164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України\~доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Граматичне та системне тлумачення зазначеного\~пункту ПК України\~у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного)оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що\~стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №180/377/20 (провадження №61-1св21). Оскільки шкода, завдана життю та здоров`ю, може бути як майновою, так і немайновою (моральною) та до цієї частини пункту «а» підпункту\~164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України\~зміни законодавцем не внесені, зокрема не зазначено, що лише відшкодування майнової шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, тому немає підстав для ототожнення відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року. Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню доповнення до пункту «а» підпункту\~164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, внесені\~Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №598/438/21 (провадження №61-283св22). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100000 грн слід без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне. За п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичної особою (один відсоток розміру задоволених позовних вимог), але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн).

Outcome: partial