Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

18 червня 2024 року [PERSON] (надалі позивач), через представника адвоката Олійника В. П., звернулася до суду з цим позовом, у якому, окрім основних вимог просила також стягнути з відповідача судовий збір та понесені витрати на оплату оцінки майна у розмірі 5 000,00 гривень. В обґрунтування позову послалася на те, що між [PERSON] та [PERSON] (надалі відповідач) 14 липня 2007 року зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Діти находяться на утриманні позивача. З початком озброєної агресії росії проти України позивач разом з дітьми виїхали до Литовської Республіки, а відповідач залишився в Україні. Фактично позивач з дітьми прибули в Литву 19 березня 2022 року, а з 28 березня 2022 року юридично оформила своє з дітьми прибування на території Литви. Зазначає, що з 19 березня 2022 року фактично сімейні стосунки між позивачем та відповідачем припинились, спільного господарства вони не ведуть. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу залишено без змін. Позивач указує, що як до шлюбу, так і під час нього позивач та відповідач були працездатними, мали особистий дохід. Позивач у період з 2006 по 2022 роки офіційно працювала. Спільний сімейний бюджет дозволяв сторонам не лише достатній рівень поточного побутового існування сім`ї, але і передбачав витрати спільного сімейного бюджету для придбання нерухомого та рухомого майна. Зокрема подружжям під час шлюбу набуто майна, загальною вартістю 4 628 160 грн, а саме: квартиру 2-кімнатну загальною площею 49,2 кв. м, житловою площею 27,7 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу, серії ВКВ № 850975 від 27 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. за реєстровим № 6727, вартість якої станом на 28 лютого 2024 року становить 1 268 270 грн. При цьому, вказана квартира є предметом іпотеки за договором 11258725000/11258750000/3 від 27 листопада 2007 року (далі Договір іпотеки); земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1211900000:03:011:0178, площею 0.0037 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер: реєстровий № 1-2220, виданого 05 серпня 2009 року Новомосковською державною нотаріальною конторою. На зазначеній земельній ділянці подружжям [PERSON] в період шлюбу побудовано житловий будинок з підвалом за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,5 кв. м, житловою площею 24.2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 456832012119, Вартість житлового будинку з підвалом на земельній ділянці, станом на 28 лютого 2024 року становить 979 340 грн; квартиру загальною площею 26,1 кв. м, житловою площею 15,2 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 2104, виданий 06 вересня 2019 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В. Ціна за договором купівлі-продажу квартири складає 104 400,00 грн (4 233,5 дол. США по курсу на вересень 2019 року), яку позивач оцінює станом на квітень 2024 року у 40 000 дол. США (що еквівалентно 1 559 600 грн по курсу НБУ на квітень 2024 року); приміщення, об`єкт інвестування-приміщення IX-7, загальною площею 48,2 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року у справі № 201/501/15-ц. З рішення вбачається, що загальна сума інвестицій становить 126\~250 грн (сторінка 4 рішення); автомобіль FORD EDGE, VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , рік випуску 2017, зареєстрований за [PERSON] , вартість якого відповідно до Звіту № 0204-11/24 про оцінку вартості майна за підсумковою величиною вартості станом на 29 березня 2024 року, складає 694 700 грн, без ПДВ. Позивач указує, що все облаштування квартир, будинку здійснювалося за спільні кошти позивача та відповідача. Вказане вище нерухоме та рухоме майно за взаємною згодою позивача та відповідача було зареєстровано на ім`я відповідача, що не вплинуло на поширення на нього режиму спільної сумісної власності подружжя. Під час підготовки позовної заяви, з відповіді на адвокатський запит позивачеві стало відомо, що 31 травня 2023 року (в час коли фактичні сімейні відносини вже припинилися) автомобіль FORD EDGE без згоди та відома позивача продано відповідачем на підставі купівлі-продажу (СГ) № 8248/23/000255 від 25 травня 2023 року та перереєстровано на нового власника [PERSON] (мати відповідача). Позивач не отримала від відповідача жодних коштів від продажу вказаного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя. У позивача є підстави вважати, що при переоформленні автомобіля на свою матір, відповідач вказав ціну автомобіля нижче ринкової вартості. З відповіді на адвокатський запит не можливо встановити ціну проданого відповідачем спірного автомобіля, тому позивачем замовлена оцінка ринкової вартості такого автомобіля, якою визначено вартість на 29 березня 2024 року. Наголошує також, що 27 листопада 2007 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу, на спільні кошти з позивачем та за згодою з [PERSON] купив двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Для придбання іншого нерухомого майна (нежилого приміщення) [PERSON] без згоди дружини (тобто позивача) [PERSON] уклав з АКІБ «УкрСибБанк» договір про надання споживчого кредиту (кредитний договір) № 11258725000 від 27 листопада 2007 року і кредитний договір № 11258750000 від 27 листопада 2007 року. Та з метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, того ж дня, без згоди [PERSON] уклав договір іпотеки № 11258725000/11258750000/3 від 27 листопада 2007 року, за яким квартиру за адресою: [ADDRESS] передано в іпотеку. Станом на дату подання цього позову, кредитні зобов`язання за договором № 11258725000 від 27 листопада 2007 року і кредитного договору № 11258750000 від 27 листопада 2007 року у повному обсязі не виконані. Позивач та відповідач разом сплачувати за кредитним зобов`язанням відповідно до графіку його повернення. На день подання позову, кредитні зобов`язання не виконанні, оскільки строк їх виконання не настав. Вказує, що перебування спірної квартири за адресою: [ADDRESS] в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «УкрСибБанк», як іпотекодержателя щодо спірного майна збережені. Поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. У зв`язку з відсутністю домовленості стосовно порядку поділу майна, нажитого під час шлюбу, виникла необхідність проводити такий поділ між позивачем та відповідачем у судовому порядку, шляхом визнання за позивачем частини у праві власності на нерухоме майно та, в зв`язку з відчуженням автомобіля без згоди позивача частини грошової компенсації вартості спірного автомобіля. В правове обґрунтування позову послалася на положення ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. 364, 368, 372 ЦК України, ст. 17, 23 Закону України «Про іпотеку», Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020; висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18, від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17, від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18, від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18, від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15; роз`яснення, наведені у пункті 22, 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Постановленою судом ухвалою від 11 липня 2024 року, після отримання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, встановлено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень. 23 вересня 2024 року представником відповідача подано заяву про ознайомлення зі справою та того-ж дня реалізоване право на ознайомлення. 23 вересня 2024 року відповідачем подано заяву про ознайомлення зі справою, реалізоване 30 вересня 2024 року. Постановленою судом ухвалою від 24 вересня 2024 року судові засідання у справі призначено проводити в режимі відеоконференції за участі представника позивача. Постановленою судом ухвалою від 11 листопада 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Постановленою судом ухвалою від 20 січня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Докази отримано судом 04 лютого 2025 року. 21 лютого 2025 року судом отримано клопотання представника ТОВ «Укрдебт Плюс» (надалі третя особа-2), як правонаступника АТ «Укрсиббанк» (надалі третя особа-1) за кредитними договорами та Договором іпотеки про вступ у справу, як третьої особи, задоволене судом ухвалою від 03 березня 2025 року. 17 березня 2025 року судом отримано письмові пояснення ТОВ «Укрдебт Плюс» щодо позову, в яких представник третьої особи-2 просить відмовити в задоволенні позову в частині поділу квартири [ADDRESS] . В обґрунтування пояснень вказує, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 27 листопада 2007 року укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11258725000 (11258725001) (надалі Кредитний договір), за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 20 000,00 доларів США 00 центів з метою придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, у свою чергу, зобов`язувався використовувати кредит на зазначені у Кредитному договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок Банку в порядку та на умовах, передбачених Кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 27 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , як Іпотекодавцем, укладено Договір іпотеки № 1 1258725000/11258750000/3, посвідчений 27 листопада 2007 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В., зареєстрований в реєстрі за № 6728. За цим договором Боржником передано в іпотеку Банку нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08 грудня 2011 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «ДельтаБанк» набуло статус кредитора у зобов`язанні, що виникло, зокрема, на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 11258725000 (11258725001) від 27 листопада 2007 року з усіма забезпечувальними договорами до нього, в тому числі за Договором іпотеки № 11258725000/11258750000/3 від 27 листопада 2007 року, що укладені між ПАТ «Укрсиббанк» і [PERSON] 13 травня 2020 року ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали Договір № 2245/К про відступлення прав вимоги. Згідно з указаним договором ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло право вимоги, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту № 11258725000 (11258725001) від 27 листопада 2007 року з усіма забезпечувальними договорами до нього. Вказує, що позивач при зверненні з позовом надає суду неправдиву інформацію. Так, за умовами кредитного договору № 11258725000 від 27 листопада 2007 року (п.1.1), Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Доллар США (USD), в сумі 20 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 101 000,00 гривень за курсом НБУ на день укладання Договору, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Цільове призначення (мета) кредиту кредит надається Позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення виховання зобов`язань Позичальника Банком приймається: застава нерухомості (будівлі споруди приміщення) 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; порука [PERSON] 27 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений Договір поруки № 11258725000/П. За вказаним договором поруки Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] (Боржник) з усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 11258725000 в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Поручителю добре відомі усі умови вищезазначеного Основного договору, зокрема сума, термін виконання, інші умови. Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Крім того, [PERSON] надавала в нотаріуса згоду на укладення договору іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS] . Отже, квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана не на спільні кошти позивача і відповідача, а за кошти, які були отримані у банку в кредит з метою придбання вказаної квартири. Позивач добре знала про укладення Договору про надання споживчого кредиту № 11258725000, договору іпотеки, виступає поручителем по кредитному договору, своїм підписом засвідчила, що їй відомі усі умови кредитного договору. Наголошує, що позивач заявляючи вимоги про визнання за нею частки у праві власності не ставить питання про визнання за нею частини боргових зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11258725000. Станом на 14 березня 2025 року заборгованість Договором про надання споживчого кредиту № 11258725000 (11258725001) становить 44 920,12 доларів США, з яких: заборгованість по основній сумі 17 693,22 дол. США; заборгованість за процентами 27 226,90 дол. США. Половина зобов`язань за вказаним кредитним договором, а саме 22 460,06 доларів США мають бути визнані за позивачем. В правове обґрунтування пояснень посилається на ст. 60, 61, 65 СК України, висновки з питань застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, постанові Верховного Суду від 03 листопада 2023 року у справі №308/7268/17; правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16, від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16, від 06 червня 2018 року №712/6574/16-ц. Постановленою судом ухвалою від 09 квітня 2025 року судові засідання у справі призначено проводити в режимі відеоконференції за участі представника третьої особи-2. Постановленими судом ухвалами від 21 квітня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення розгляду справи, закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив його задовольнити з підстав, указаних у ньому. Представник відповідача, відповідач у судові засідання не з`явилися, підстав неявки не повідомили. З огляду на належну обізнаність відповідача та його представника про дату, час та місце розгляду справи, ненадання відзиву у встановлений строк, доказів на підтвердження чи спростування обставин, покладених в обґрунтування позову, заявлення численної кількості клопотань про відкладення, закриття, залишення без розгляду, ненадання доказів на підтвердження поважних причин неявки позову суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, в загальному порядку. Представник третьої особи-1 в судове засідання не з`явився, підстав неявки не повідомив. Належно обізнаний про дату, час та місце розгляду справи, в тому числі й з огляду на виконання ухвали про витребування доказів. Представник третьої особи-2 в судове засідання не з`явився, згідно з заявою просив розглянути справу у його відсутність та відмовити в позові в частині. Дослідивши доводи заяв по суті справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи сторін доказами, наданими сторонами у копіях та отриманими судом, судом установлено таке. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 14 липня 2007 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] / т.1 а.с.15, зворот/. Відповідно до довідки № 343 про реєстрацію місця проживання особи від 12 лютого 2020 року [PERSON] з 05 грудня 2007 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.113, зворот/. З наданих суду засвідчених копій свідоцтв про народження вбачається, що у батьків [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] народилася донька [PERSON] / т.1 а.с.22, 22, зворот/. Також, з наданої у засвідченій копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] , заповненої 06 листопада 2006 року, вбачається, в тому числі наявність записів про працю позивача в концерні «СоюзЕнерго» (01 грудня 2008 року), переведення на іншу посаду (01 квітня 2011 року), звільнення за угодою сторін (03 вересня 2020 року) / т.1 а.с.30, зворот - 31/. Відповідно до копії довідки ТОВ «Центр кінезитерапії «Здоров`я» від 31 жовтня 2022 року / т.1 а.с.31, зворот/ [PERSON] працювала на посаді помічника спеціаліста фізичної реабілітації відповідно до наказу від 12 січня 2022 року. З копій нотаріально засвідчених Варкулевіче, нотаріусом нотаріальної контори № 1 Таурагського району 28 серпня 2023 року перекладів на державну мову посвідок на тимчасове проживання, виданих Департаментом міграції при Міністерстві внутрішніх справ Литовської республіки у м. Вільнюс, Литовської Республіки 05 березня 2023 року / т.1 а.с.23-24, 25-26, 27-28/ вбачається, що позивач, [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] тимчасово проживають в Литовській Республіці. 22 січня 2024 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення у справі № 183/11682/23, що набрало законної сили 21 лютого 2024 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з описовою частиною рішення суду, при зверненні з позовом позивач вказувала, в тому числі, що шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться з березня 2022 року. Дату фактичного припинення шлюбних відносин судом у мотивувальній частині не встановлено. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2024 року у справі № 183/549/24 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 16 січня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття. В описовій частині рішення вказано, що при зверненні з позовом позивач вказувала, що фактично з 19 березня 2022 сімейні стосунки між сторонами вже припинилися, спільного господарства вони не ведуть. На даний час позивач разом з дітьми перебувають на території Литовської Республіки, вимішені були покинути територію України в березні 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації. На території Литовської Республіки позивач вимушена винаймати житло і сплачувати комунальні послуги за їх отримання. Дату припинення сімейних відносин мотивувальна частина рішення не містить. Також судом установлено, що 27 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11258725000 з додатками /т.1 а.с.199-201, 202-205, 206-208, 210, т. 2 а.с.2-4, 5-7/, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 20 000,00 доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 101 000,00 грн за курсом НБУ на день укладання договору (п.1.1) на строк не пізніше 27 листопада 2027 року (п.1.2) з цільовим призначенням кредиту для особистих потреб, а саме: придбання квартири за адресою: [ADDRESS] (п.1.4). В умовах забезпечення кредиту сторонами узгоджено заставу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та порука [PERSON] (п.2.1). 27 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11258750000 з додатками /т.1 а.с.224-228, т.2 а.с.8-11, 49-50, 52-54, 55, 56-59, 60/, згідно з яким Банк зобов`язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (кредитні кошти) у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 909,00 грн, та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у Договорі. При цьому транш надається Позичальнику кожного календарного року з наступного року, починаючи з дати укладення Договору, і надання траншу здійснюється тільки за умови виконання вимоги п.1.3. Договору (п.1.1). Строк кредитування для траншу до 25 листопада 2027 року (п.1.4). Транш надається для виконання зобов`язань Позичальника за договором страхування майна Позичальника, яке надано останнім в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника перед Банком за Кредитним договором-1 (11258725000 від 27 листопада 2007 року) та за цим Договором. 29 вересня 2010 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 11258725000 з додатком (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації) /а.с.211/, згідно з якою, в тому числі, сторони погодилися що для ідентифікації Договору можуть застосовуватися, як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме 11258725000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме 11258725001, змінено Графік погашення кредиту /т.1 а.с.212-216, 217-223, 60, зворот, 61-63/. 27 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений Договір поруки № 11258725000/П /т.1 а.с.230/. За вказаним договором поруки, Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за невиконання [PERSON] (Боржник) з усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 11258725000 в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1). Поручителю добре відомі усі умови вищезазначеного Основного договору, зокрема сума, термін виконання, інші умови (п.1.2). Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору (п.1.3). Відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною (п.1.4). Договір діє до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за основним договором (п.3.1). У випадку невиконання Боржником своїх зобов`язань за Основним Договором Кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя, які є обов`язковими до виконання Поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (п.2.2). 27 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами № 11258725000 та 11258750000, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , як Іпотекодавцем, укладено Договір іпотеки №1 1258725000/11258750000/З, посвідчений 27 листопада 2007 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В., зареєстрований в реєстрі за № 6728. За цим договором Боржником передано в іпотеку Банку нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стане власністю Іпотекодавця після укладення цього договору, але набута ним до укладення цього Договору на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В. 27 листопада 2007 року / т.1 а.с.231-232, т.2 а.с.12-13, 66/. З виписки за кредитним договором клієнта [PERSON] убачається, видача грошових коштів за кредитними договорами, погашення заборгованості за угодою та відсотками /т.2 а.с.14-39/ У подальшому, між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08 грудня 2011 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «ДельтаБанк» набуло статус кредитора у зобов`язанні, що виникло, зокрема, на підставі Договору про надання споживчого кредиту № 11258725000 (11258725001) від 27 листопада 2007 року з усіма забезпечувальними договорами до нього, в тому числі за Договором іпотеки № 11258725000/11258750000/3 від 27 листопада 2007 року, що укладені між ПАТ «Укрсиббанк» і [PERSON] /т.1 а.с.233-247, 248/. З витягу з реєстру прав вимоги вбачається, що станом на 16 грудня 2011 року фактичний розмір невиконаного грошового зобов`язання за кредитним договором у гривневому еквіваленті, який перейшов до нового кредитора за кредитним договором 11258725001 та Договором іпотеки становить 164 400,02 грн, з якої строкова заборгованість за тілом кредиту 16\~653,50 доларів США, прострочена заборгованість 1\~039,72 долари США, строкові відсотки станом на 19 грудня 2011 року 200,12 доларів США, прострочені понад 31 день відсотки станом на 16 грудня 2011 року 2\~562,20 доларів США /т.1 а.с.249/. 13 травня 2020 року ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали Договір № 2245/К про відступлення прав вимоги /т.2 а.с.67/. Згідно з указаним договором та з урахуванням витягу з Додатку № 2 до Договору № 2245/К /т.2 а.с.72/, витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються /т.2. а.с.73/ ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло право вимоги, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту № 11258725000 (11258725001) від 27 листопада 2007 року з усіма забезпечувальними договорами до нього. Основна заборгованість по тілу кредиту становить 17\~693,22 долари США, в гривневому еквіваленті 474\~084,52 грн, заборгованість за нарахованими процентами в валюті кредиту 27\~226,90 долари США, заборгованість за нарахованими процентами в гривні 729\~536,6174 загальна сума заборгованості станом на 13 травня 2020 року 1\~203\~621,14 грн. Згідно з Довідкою ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» № 1747/1/01/2425785 /т.2 а.с.69/ станом на 29 січня 2025 року заборгованість по кредитному договору № 11258725000 (11258725001) від 27 листопада 2007 року становить 44 920,12 доларів США, з яких: заборгованість по основній сумі - 17 693,22 долари США; заборгованість за процентами - 27 226,90 доларів США. Період прострочення за кредитним договором складає більше 90 днів. Станом на 29 січня 2025 року кредитний договір № 11258725000 (11258725001) від 27 листопада 2007 року забезпечений договором іпотеки № 11258725000/ 11258750000/3 від 27 листопада 2007 року та договором поруки №11258750000/П від 27 листопада 2007 року. Також судом установлено, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває справа № 183/1069/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11258725000 від 27 листопада 2007 року у розміру 30 000,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 30 січня 2025 року еквівалентно 1 257 882,00 грн та ухвалою суду від 12 лютого 2025 року відкрито провадження по цивільній справі (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125385467), а ухвалою від 03 березня 2025 року відмовлено позивачеві у забезпеченні позову (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125548305). Надані позивачем у засвідчених копіях докази доводять, що: - за договором купівлі-продажу квартири, серії ВКВ № 850975 від 27 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В. за реєстровим № 6727 [PERSON] придбав у [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] квартиру 2-кімнатну [ADDRESS] за 105\~000,00 грн /т.1 а.с.32, 33, зворот/. Технічні характеристики придбаного майна підтверджують наданою копією технічного паспорту /а.с.34-36/. 29 листопада 2007 року право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] , про що свідчить наданий позивачем витяг № 16847568 /т.1 а.с.33/. Згідно з наданою копією звіту про незалежну оцінку, виконану оцінювачем ПП [PERSON] /т.1 а.с.37-47/ ринкова вартість квартири станом на 28 лютого 2024 року становить 1 268 270 гривень без урахування ПДВ; - за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 1-2220 [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.0037 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 6 879,78 грн. Про відчуження земельної ділянки нотаріусом вчинено засвідчу вальний напис на державному акті про право власності продавців /т.1 а.с.50, 51/. З витягу з Державного реєстру правочинів № 7580684 від 05 серпня 2009 року вбачається реєстрація договору у реєстрі /т.1 а.с.52, зворот/. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26990533 від 18 вересня 2014 року вбачається реєстрація права власності в державному реєстрі, номер запису про право 7045245, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 456832012119, кадастровий номер 1211900000:03:011:0178 /т.1 а.с.53, зворот/. Про реєстрацію права свідчить й рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] про державну реєстрацію прав та обтяжень № 15889594 від 18 вересня 2014 року /т.1 а.с.54/; - 04 вересня 2014 року зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за результатами будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за замовленням [PERSON] /т.1 а.с.55, зворот/. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 27027800 від 19 вересня 2014 року [PERSON] набув права приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] у розмірі частки 1 /т.1 а.с.51, зворот/. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27028506 від 19 вересня 2014 року вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 1211900000:03:011:0178, опис об`єкта: Житловий будинок літ.А, підвал, літ.ПД, номер запису про право 7055064, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 457510512119 /т.1 а.с.52, 53/. Згідно з наданою копією звіту про незалежну оцінку складено висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки, виконану оцінювачем ПП [PERSON] /т.1 а.с.56-68/, за яким ринкова вартість житлового будинку з підвалом, станом на 28 лютого 2024 року становить 979\~340,00 гривень без урахування ПДВ; - за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 06 вересня 2019 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В., зареєстрованим в реєстрі за № 2104 /т.1 а.с.69-70/, [PERSON] придбав, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 26,1 кв. м, житловою площею 15,2 кв. м, ціною 104400,00 гривень. Наданою копією технічного паспорту, складеного 21 жовтня 2003 року, підтверджуються технічні характеристики квартири /т.1 а.с.70, зворот-72/. З відповіді ФОП [PERSON] , сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 35/2023 від 19 січня 2023 року вих. № 16/05 від 16 травня 2024 року, оцінка квартири неможлива з огляду на те, що оцінюване майно неможливо ідентифікувати. Зареєстрована в Державному реєстрі квартира не відповідає об`єкту, який знаходиться за цією адресою фактично /т.1. а.с.82/; - згідно з заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року у справі № 201/501/15-ц за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Міста», Приватного підприємства «Візит Дніпро», [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельма Арена», треті особи - Приватне підприємство «Созидатель 2000», Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Лещенко Ольга Володимирівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигирин Андрій Валерійович, [PERSON] , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майнового права на нерухоме майно, що набрало законної сили 05 липня 2022 року, в тому числі: визнано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на нерухоме майно (об`єкт інвестування) - приміщення ІХ-7 площею 48,2 кв. м, яке розташоване у надбудові за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1116232512101). Рішенням суду встановлено, окрім іншого, що 10 січня 2008 року ТОВ «Центр міста» та [PERSON] уклали договір про інвестування будівництва № 10, за яким [PERSON] є інвестором будівництва адміністративно-комерційного комплексу за адресою: [ADDRESS] , а ТОВ «Центр міста» забудовник, який зобов`язується організувати будівництво та передати інвестору нежитлові приміщення площею 46 кв. м, розташовані на технічних поверхах. Загальна сума інвестицій становить 126 250 грн. Позивач свої обов`язки відповідно до договору інвестування № 10 виконав у повному обсязі. Суд виснував про обґрунтованість позову [PERSON] , який звернувся до суду для захисту права на об`єкт інвестування, правильно ідентифікувавши його як приміщення ІХ-7 площею 48,2 кв. м, розташоване у надбудові по [ADDRESS] . Судом установлено, що об`єкт інвестування - приміщення ІХ-7 площею 48, 2 кв. м, розташоване у надбудові по [ADDRESS] - відчужено без згоди інвестора. Дійсність намірів самих учасників вчинених 18 серпня 2010 року та 10 вересня 2012 року правочинів (ПП «Візит-Дніпро», ТОВ «Дельмар Арена», [PERSON] та [PERSON] ) позивач не заперечує, а просить визнати ці договори недійсними як заінтересована особа інвестор, на що має право відповідно до наведених вище норм законодавства України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. 08 липня 2022 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 64227823 від 19 липня 2022 року право власності на приміщення зареєстроване за [PERSON] , номер відомостей про речове право 47368992, реєстраційний номер об`єкта 2612413712020 /т.1 а.с.79/; - з відповіді Територіального сервісного центру МВС № 1246 від 28 лютого 2024 року № 31/29-1246-13аз вбачається, що автомобіль FORD EDGE, VIN [NUMBER] , 2017 року виготовлення, об`єм двигуна - 3496 см. куб., зареєстрований 29 березня 2022 року на підставі ВМД 500030/2021/241794 від 08 грудня 2021 року за громадянином [PERSON] . 31 травня 2023 року вищезазначений автомобіль перереєстровано на нового власника - фізичну особу, громадянку [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу (СГ) № 8248/23/000255 від 25 травня 2023 року, укладеного в ФОП « [PERSON] » /т.1 а.с.84/. Згідно зі Звітом № 0204-11/24 про оцінку вартості майна, виконаної оцінювачем, ФОП [PERSON] , за результатами дослідження ринку, з урахуванням ідентифікаційних даних номеру КТЗ, даних зазначених у свідоцтві про реєстрацію КТЗ, без фактичного огляду транспортного засобу та досліджень показань одометру, шляхом порівняльного підходу станом на 29 березня 2024 року ринкова вартість автомобіля марки FORD моделі EDGE, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір сірий складає 694\~700,00 грн, без ПДВ /т. 1 а.с.85-113/. Право власності на нерухоме майно, викладене вище, підтверджується наданою позивачем копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] № 360726274 від 02 січня 2024 року/т.1 а.с.79-80/, в якій наявна інформація про право власності відповідача на: приміщення за адресою: [ADDRESS] ; квартиру за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; квартиру за адресою: [ADDRESS] . також наявний запис про державну реєстрацію іпотеки та заборону на нерухоме майно реєстраційний номер 6108153 на підставі договору іпотеки. Рішенням Новомосковської міської ради № 1624 від 09 серпня 2024 року затверджено перелік назв вулиць, провулків і площ м. Новомосковськ з урахуванням рішення Новомосковської міської ради від 10 червня 2019 року № 898 «Про перейменування вулиці Шмідта на вулицю Наталії Левченко у місті Новомосковську», від 10 червня 2022 року № 680 «Про перейменування площ, вулиць та провулків м. Новомосковська», від 31 серпня 2022 року № 749 «Про перейменування вулиць міста Новомосковська», від 09 грудня 2022 року № 840 «Про перейменування вул. Гастелло у місті Новомосковську», від 07 березня 2023 року № 916 «Про перейменування вулиць міста Новомосковська», від 14 липня 2023 року № 1142 «Про перейменування вулиць міста Новомосковська», від 22 грудня 2023 року № 1439 «Про перейменування вулиць міста Новомосковська», від 15 березня 2024 року № 1523 «Про перейменування вулиць міста Новомосковська», розпорядження міського голови від 17 квітня 2024 року № Р-64 «Про перейменування топонімів м. Новомосковськ», внаслідок чого назву вулиці Червоноармійська змінено на Калнишевського, назву площі Перемоги перейменовано на Соборна. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 вересня 2024 року № 3984-IX «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» перейменовано окремі населені пункти та райони у Дніпропетровській області: Новомосковський район на Самарівський район; місто Новомосковськ Новомосковського району на місто Самар. З огляду на заяви по суті справи та пояснення представника позивача, заяви з процесуальних питань представника відповідача надані суду та отримані судом докази, судом установлено наявність спору з приводу поділу майна, яке [PERSON] вважає спільною сумісною власністю, набутою у шлюбі. Вирішуючи позов суд ураховує таке. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)). За ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Щодо вимог позову про визнання об`єктом права спільної сумісної власності майна, суд ураховує, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Відносно до справи, що розглядається, суд висновує, що на відміну від справи № 523/14489/15-ц, у цій справі майно, щодо якого виник спір придбано в період шлюбу, тобто презюмується спільною сумісною власністю подружжя. Внаслідок чого, суд вважає релевантним для цих відносин вказану постанову ВП ВС у справі № 523/14489/15-ц, а тому відсутні підстави для задоволення окремих вимог щодо визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки таке питання вирішується під час вирішення вимоги про поділ такого майна. Вирішуючи позовні вимоги позову в частині здійснення поділу майна подружжя щодо: земельної ділянки 21/2 площею 0.0037 га, кадастровий номер 1211900000:03:011:0178, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці; квартири, розташованій за адресою: [ADDRESS] ; приміщення ІХ-7 площею 48,2 кв. м, яке розташоване у надбудові за адресою: [ADDRESS] , суд висновує, що у цій частині наданими доказами підтверджується набуття переліченого майна та реєстрація його за відповідачем у повній, одноособовій, частці. Позивач визначає предметом спору в цій частині поділ майна подружжя та у позовних вимогах обрала спосіб захисту, згідно з яким просить визнати за нею право власності на частину спільної сумісної власності подружжя. Докази, подані у справу свідчать, що вказане майно набуте у період шлюбу внаслідок правочинів, вчинених відповідачем, у тому числі і після судового захисту правових наслідків правочину. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, саме на відповідача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 57 СК України. Так відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження належності вказаного майна до його особистої приватної власності, підстав для відступу від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, якими могли б бути здійснення витрат на набуття майна коштів, набутих до шлюбу, внаслідок відчуження особистого майна, від підприємницької діяльності, наявності домовленості, відмінної від ч. 1 ст. 70 СК України, обставин, що мають істотне значення, проживання дітей із ним, тощо. Аргументів про це відповідач або його представник, будучи обізнаними про розгляд цієї справи в суді, не заявили, відзиву у встановлений судом строк не подали. Крім того, суд звертає увагу на обставини, встановлені стосовно [PERSON] рішенням суду цивільній справі, що набрало законної сили - заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року у справі № 201/501/15-ц, ухваленим після скасування попередніх судових рішень Верховним Судом постановою від 25 березня 2020 року, а саме, що на підставі укладеного 10 січня 2008 року договору про інвестування будівництва № 10 (тобто під час шлюбу) [PERSON] внесено інвестицій на суму 126 250 грн, факт визнання за ним права власності шляхом захисту його прав, які виникли на підставі правочину. Більш того, матеріали справи свідчать про те, що у період набуття відповідачем спірного майна позивач працювала, отримувала кошти, які, в тому числі, формували спільний бюджет сторін. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині, поділивши, в порядку поділу майна подружжя, вказане майно між позивачем та відповідачем, визнавши за кожним з них по частці. Вирішуючи вимоги позову про стягнення з [PERSON] на користь позивача грошової компенсації частини вартості автомобіля FORD EDGE, VIN [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , рік випуску 2017 в розмірі 347 350 грн, суд ураховує таке. Як наведено у висновку, щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Згідно з висновками щодо застосування норм права, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 за загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає, що наданими у справу доказами підтверджується факт набуття відповідачем у період шлюбу з позивачем права власності на транспортний засіб та відчуження його під час шлюбу на користь третьої особи 25 травня 2023 року. Доказів того, що позивач надавала згоду на вказане відчуження, перебуваючи з 05 березня 2023 року у Литовській Республіці, матеріали справи не містять. Позивачем підтверджено ринкову вартість майна (694\~700,00 грн) на момент розгляду справи, а відповідачем не спростовано такі доводи, не надано доказів іншої вартості майна. Відтак, суд вважає в цій частині позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача частки від загальної вартості транспортного засобу, що становить 347\~350,00 грн. Вирішуючи позов у частині поділу квартири [ADDRESS] , суд ураховує таке. Матеріали справи свідчать, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем з 14 липня 2007 року, в один день 27 листопада 2007 року, відповідачем оформлено за собою право власності на спірне майно, ціною 105 000,00 грн та укладено договір кредиту № 1125875000, за яким отримано кредит в сумі, яка в еквіваленті складає 101 000,00 грн, передано в іпотеку спірне майно, та зареєстровано заборону на його відчуження. Цього ж дня з відповідачем укладено договір поруки за зобов`язаннями позивача за кредитним договором № 1125872500. Право власності на спірне майно зареєстроване за відповідачем 29 листопада 2007 року. Відтак, доводи позивача про її необізнаність з приводу укладення правочинів кредиту та іпотеки без її на те згоди суд відхиляє, як такі, що спростовуються матеріалами справи та враховує, що з урахуванням дати правочинів та сум отриманих у кредит коштів, вартості придбаного майна, кредитні кошти отримано відповідачем в інтересах сім`ї та використано для придбання спірної квартири. Вирішуючи доводи третьої особи-2 про відсутність підстав для задоволення позову через незаявлення позивачем окремої вимоги про розподіл майна подружжя у виді боргових зобов`язань за кредитним договором суд висновує таке. Як наведено у висновках з питань застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2023 року у справі № 308/7268/17 у справі про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, за зустрічним позовом про поділ грошового зобов`язання подружжя зі сплати тіла кредиту, відсотків та боргових зобов`язань: «58. Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 59. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. 60. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. 61. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61). 62. Встановивши, що кошти за укладеним під час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири під час перебування у шлюбі, належність зазначеного нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя сторонами не оспорюється, суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, його поділу з урахуванням визначеної частиною першої статті 70 СК України рівності часток подружжя, а також визнанні спільними боргових зобов`язань сторін спору за кредитним договором №0063/07/26-N від 14 травня 2007 року. 63. Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. 64. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц.». Відносно до справи, що розглядається, відповідач, як сторона у кредитному зобов`язанні та як інший з подружжя не заявив зустрічних позовних вимог про поділ у рівних частках між ним та позивачем спільних боргових зобов`язань за кредитним договором, такі ж вимоги не заявила й позивач, визначивши обсяг майна переліком нерухомого та рухомого майна. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, незаявлення окремої вимоги про поділ грошових зобов`язань між подружжям не є наслідком позбавлення позивача права на задоволення вимог про поділ майна, придбаного за рахунок таких зобов`язань та не є зловживанням нею правом, оскільки відповідач не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як з солідарного боржника, а третю особу права заявлення вимог про стягнення з позивача, як поручителя, суми заборгованості за основним зобов`язанням, що фактично реалізовано у справі № 183/1069/25. Як наведено у висновках з питань застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна. У справі, що розглядається відповідачем не наведено аргументів та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту погашення ним зобов`язань за кредитним договором за особисті кошти до моменту розподілу майна між подружжям, правових підстав для відступу від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, внаслідок чого суд висновує, що за позивачем слід визнати право на частину спірної квартири. Оцінюючи обставини справи про існування заборони, накладеної на майно внаслідок договору іпотеки та те, що іпотекою спірної квартири забезпечується виконання зобов`язань відповідачем суд зазначає таке. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18), 19 травня 2021 року у справі № 753/4368/13-ц (провадження № 61-13169св20), від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 (провадження № 61-8100св21). За таких обставин суд відхиляє аргументи представника третьої особи-2 про наявність підстав для відмови у позові в цій частині. Інші доводи та аргументи, наведені сторонами та їх представниками у заявах по суті справи та поясненнях, як самі по собі так і у своїй сукупності, не є підставою для відмови у задоволенні позову, чи його задоволення, а тому не приймаються судом до уваги та не аналізуються при ухваленні рішення. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, суд ураховує, що позивачем при зверненні з позовом сплачено судовий збір у максимальному розмірі, передбаченому законом щодо вимог позовного характеру, а саме у розмірі 15 140,00 грн та понесено витрати на проведення оцінки вартості майна в розмірі 5\~000,00 грн (Згідно з копією прибуткового касового ордеру, виданого ПП [PERSON] , прийнято від [PERSON] 2 000,00 грн на підставі звітів про незалежну оцінку на квартиру [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS] /т.1 а.с.114/; відповідно до копії договору № 1-29/03 про надання послуг з проведення оцінки майна від 29 березня 2024 року, рахунку фактури № 1-29/03 від 29 березня 2024 року ФОП [PERSON] проведено оцінку майна, яким є КТЗ марки FORD моделі EDGE, 2017 року випуску вартістю 3 000,00 грн /т.1 а.с.114,зворот - 115, 116/). Також ураховує суд й те, що позов задоволено частково, відмовлено у визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя через неефективність способу захисту, однак повністю задоволено вимоги про поділ цього-ж самого майна. Враховуючи, що ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна (щодо нерухомого) та вартістю майна (щодо рухомого), вартість, судом задоволено вимоги позову про поділ цього-ж майна, без проведення оцінки майна було-б неможливим отримати інформацію, яка підлягає доказуванню у справі, суд вважає, з урахуванням ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 15\~140,00 грн та витрати, пов`язані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи в розмірі 5\~000,00 грн. На підстав викладеного,

Outcome: partial