Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

В грудні 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Набокову О.Г. із використанням системи «Електронний суд» звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати укладений між сторонами шлюб, який зареєстровано 07.06.2008 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 324, а також просить визнати за собою право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008. Подружні відносини між нею та відповідачем [PERSON] фактично припинені, сімейне життя не склалось через протилежні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, втрату почуття взаємної поваги. Позивач вважає, що збереження сім`ї неможливе. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Також [PERSON] вказувала на те, що в період перебування у шлюбі нею та відповідачем за спільні кошти було придбано кв. [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем, [PERSON] вважає вказане майно спільним майном подружжя та посилається на те, що вона має право на 1/2 його частину. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.04.2025 витребувано у приватного нотаріуса ММНО Захаренко І.В. належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.06.2011, який посвідчено приватним нотаріусом ММНО Захаренко Іриною Валентинівною та зареєстровано в реєстрі за №\~1631 (номер правочину у реєстрі 4513034), зокрема копію згоди позивача, яка є дружиною відповідача [PERSON] (за наявності); витребувано у Державного нотаріального архіву Миколаївської області належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.06.2011, який посвідчено приватним нотаріусом ММНО Захаренко Іриною Валентинівною та зареєстровано в реєстрі за №\~1631 (номер правочину у реєстрі 4513034), зокрема копію згоди позивача, яка є дружиною відповідача [PERSON] (за наявності). Відповідь від Державного нотаріального архіву Миколаївської області надійшла на адресу суду 07.05.2025. Витребувані матеріали від приватного нотаріуса ММНО Захаренко І.В. надійшли на адресу суду 08.05.2025. Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 19.08.2025 в задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Набокова О.Г. в судове засідання не з`явились, повідомлені судом про розгляд справи належним чином. Від представника позивача 01.10.2025 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явивс. Про розгляд справи повідомлений найденим чином, про що свідчить його розписка від 19.08.2025. При цьому раніше в судових засіданнях він не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу; в інший частині позов не визнав. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що вважає спірну квартиру своєю особистою приватною власністю, яку придбав за особисті кошти. Свідок [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні 15.04.2025, пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Вказувала, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали їй та її покійному чоловіку. ЇЇ син\~та невістка будь-яких грошових коштів на купівлю квартири не надавали. ЇЇ чоловік протягом тривалого часу працював на заводі «Екватор», вони мали заощадження, які спільно накопичували та витратили на придбання квартири їх сину. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 07.06.2008 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 324, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Із позовної заяви та пояснень відповідача встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені та подальше їх спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (статті 110 СК України). Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Також судом встановлено, що в період перебування у шлюбі, а саме 25.06.2011, було придбано за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ММНО Захаренко І.В., квартиру [ADDRESS] . Покупцем за даним договором є відповідач по справі [PERSON] (а.с.\~12). Зі змісту вказаного договору встановлено, що він вчиняється за згодою дружини покупця [PERSON] . На запит суду приватним нотаріусом ММНО Захаренко І.В. надано копію заяви від імені [PERSON] від 25.06.2011, згідно якої вона дає згоду своєму чоловіку, [PERSON] , на купівлю кв. [ADDRESS] , за ціну та на умовах за його розсудом (а.с. 70). Згідно з Інформації Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.04.2025 [PERSON] належить на праві власності кв. [ADDRESS] - на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2011, посвідченого ПН ММНО Захаренко І.В. (а.с. 39) Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5\~ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частина перша статті 21\~СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36\~СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У статті 60\~СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61\~СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65\~СК України). За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Частиною 1статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008, за розірванням якого відповідач 10.12.2024 звернулась до суду. Під час шлюбу, а саме 25.06.2011, відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до змісту зазначеного договору, покупець [PERSON] засвідчив, що на момент укладення ним договору він перебуває у шлюбі з [PERSON] , яка надавала свою згоду на придбання спірної квартири. За таких обставин, судом встановлено, що право власності на спірне майно набуто у зареєстрованому шлюбі, та зареєстровано на чоловіка з дозволу дружини, без визначення відповідачем власних, не пов`язаних з сім`єю інтересів, походження коштів на придбання нерухомості, тощо. Разом з тим, в обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилається на те, що дана квартира була придбана за його особисті кошти та особисті кошти його батьків, передані йому для придбання житла, відповідно є його особистою приватною власністю і не підлягає розподілу. При цьому на питання суду він не назвав ані суми своїх особистих накопичених коштів, ані коштів, переданих йому батьками, ані взагалі реальну ціну спірної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24\~травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Належних, достовірних та неспростовних доказів придбання спірної квартири за рахунок коштів, отриманих від його батьків та його осбистих, відповідачем [PERSON] до матеріалів справи не долучено (виписок з банківських рахунків, договорів банківських вкладів, тощо). При цьому суд критично оцінює пояснення свідка [PERSON] щодо оплати суми вартості спірної квартири саме нею та її чоловіком, оскільки вона є матір`ю відповідача, особисто заінтересована в результаті розгляді справи та не надала будь-яких доказів (посилань на докази) на підтвердження своїх слів. Враховуючи викладене,\~суд вважає,\~що спірна\~кв.\~ [ADDRESS] придбана сторонами в період перебування у шлюбі, а тому є спільним майном подружжя. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині поділу майна подружжя обґрунтовані та підлягають задоволенню. При визначенні витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано до суду: ордер на надання правничої допомоги; копію договору про надання правової допомоги від 02.10.2025; копію прибуткового касового ордера про сплату за послуги адвоката 5 000,00 грн. Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, вказані вище, складність та категорію справи, суд вважає розмір витрат розумним та співмірним. За такого, враховуючи вищевикладене та положення частини другої статті 141 ЦПК України, суд приходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати, понесені позивачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.\~

Outcome: approved