Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

03.04.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача [PERSON] адвокатом Ковальовим Андрієм Олександровичем було подано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області вищезазначену позовну заяву. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він протягом тривалого часу з 20 листопада 1995 року по 19 листопада 2021 року, працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», що підтверджується трудовою книжкою. За час роботи отримав хронічні професійні захворювання, зокрема: Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ другого ступеня); Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. Легенева недостатність першого-другого ступеня; Хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху) за класифікацією [PERSON] і Н.І. Пономарьової, що встановлено актом розслідування форми П-4 від 15.07.2022. Згідно з довідками МСЕК від 01 вересня 2022 року серії 12 ААА № 121655 позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%: 45% - радикулопатія, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - туговухість. Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 552218 від 14.09.2023 позивачу повторно, безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%: 45% - радикулопатія, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - туговухість та ІІІ групу інвалідності. Позивач зазначає, що внаслідок професійного захворювання отриманого на виробництві позивач втратив професійну працездатність, став інвалідом третьої групи, переносив та переносить фізичні страждання, відчував та відчуває біль через радикулопатію попереково-крижову, хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії, хронічну двобічну сенсоневральну (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, та вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 200000,00 грн і просить стягнути цю суму з відповідача. Позивач просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 04.04.2025 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 30.04.2025 представником відповідача Мойсеєнко Г.В. через систему «Електронний суд» до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що відсутні докази порушень законодавства про охорону праці, аварій чи приписів контролюючих органів; позивач був ознайомлений з умовами праці та їх шкідливістю відповідно до ст. 29 КЗпП України, свідомо погодився на роботу, отримуючи пільги; позивач приховував ознаки захворювання під час медичних оглядів, що могло погіршити його стан; позивач не надав доказів моральних страждань, зокрема висновків психологічної експертизи, а також розрахунку суми 200000 грн.; забезпечення позивача засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом відповідало ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці»; відсутній причинний зв`язок між діями відповідача та захворюванням, оскільки шкідливість є невід`ємною частиною технології видобутку вугілля. Будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення до фахових лікарів, висновку лікарів щодо виявленого будь-якого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань, до позовної заяви не додано. Встановлення ступеню втрати профпрацездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки позивач часу з 20 листопада 1995 року по 19 листопада 2021 року працював у різних структурних підрозділах ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на різних посадах. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 15.07.2022, який затверджено виконуючим обов`язки начальника Головного Управління Держпраці у Дніпропетровській області М.С.Березіцька у позивача встановлено професійні захворювання: Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ другого ступеня); Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. Легенева недостатність першого-другого ступеня; Хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху) за класифікацією В.О. Остапкович і Н.І. Пономарьової. Причини захворювання: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм хворого. Виконував роботи по обслуговуванню машин, механізмів і електрообладнання у шахті в зоні дії гірничо-шахтного обладнання. Відповідно до довідок МСЕК від 01 вересня 2022 року серії 12 ААА № 121655 позивачу первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%: 45% - радикулопатія, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - туговухість. Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 552218 від 14.09.2023 позивачу повторно, безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%: 45% - радикулопатія, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - туговухість та ІІІ групу інвалідності. Позивачу протипоказана робота в умовах дії пилу, шуму, важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату, підземно. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності, а саме: «Нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР, стаціонарне лікування. Інвалідність встановлена «безстроково». Це говорить про те, що [PERSON] внаслідок професійного захворювання, не може працювати в інших умовах, а ніж охоронцем, комірником, диспетчером (згідно програм реабілітації інваліда), не має можливості жити як інші, зокрема займатись спортом, працювати за іншою спеціальністю, виконувати будь-яку роботу в умовах шуму, пилу, що спричиняє позивачу тяжкі моральні страждання. Внаслідок професійного захворювання [PERSON] змушений постійно приймати медикаменти, систематично проходити певний курс стаціонарного медикаментозного лікування, фактично обмежувати своє життя в силу отриманого професійного захворювання на виробництві та присвоєної йому третьої групи інвалідності. Із встановлених судом обставин справи випливає, що вказані наслідки були зумовлені допущенням відповідачем перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу у період здійснення позивачем трудової функції на підприємстві відповідача, тобто є наслідком неправомірної поведінки, а саме бездіяльності відповідача. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Ст.3 Конституції України встановлює, що життя і здоров`я людини, її честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю. У ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Ст. 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Ст. 160 КЗпП України передбачає, що постійний контроль за додержанням вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Ст.173 КЗпП України встановлює, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Ч.1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом. Частина 2 ст. 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується незалежно від вини, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 1 Гірничого закону України шахтні роботи належать до умов підвищеної небезпеки. Пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для здоров`я умовах, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає додаткових зусиль для організації життя, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладається на роботодавця незалежно від форми власності. Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначає, що моральна шкода від професійного захворювання полягає у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких зазнає потерпілий у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Відтак, законодавством України резюмується обов`язок відповідача на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками, та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в п.37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 210/3177/17 право на відшкодування моральної шкоди виникає з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п.90) дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (п.90) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий. Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22) вказав, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Судом встановлено, що після звільнення з підприємства відповідача 19.11.2021 позивач на інших підприємствах не працював, а професійне захворювання виявлено під час медичного огляду, що підтверджує зв`язок захворювання з умовами праці у відповідача. Надані позивачем докази (акт П-4, довідки МСЕК, медичні виписки) повною мірою засвідчують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні трудових обов`язків, що призвело до фізичних страждань (біль, задишка, обмеження рухливості, зниження слуху) та моральних страждань (психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражені у тривозі, слабкості, запамороченні). Втрата працездатності (60%) та ІІІ група інвалідності обмежили можливість позивача вести активний спосіб життя, спілкуватися, виконувати повсякденні справи, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності моральної шкоди через відсутність психологічної експертизи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 моральна шкода може складатися з переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенням життєвих зв`язків через неможливість активного способу життя чи іншими негативними наслідками, що має місце у цій справі. Фізичні страждання позивача, підтверджені медичними документами, та втрата працездатності є достатніми доказами моральної шкоди. Щодо аргументу відповідача про приховування позивачем ознак захворювання під час медоглядів, суд зазначає, що ст. 160 КЗпП України покладає на роботодавця обов`язок постійного контролю за охороною праці. Акт П-4 не встановлює порушень з боку позивача, натомість підтверджує, що захворювання спричинене умовами праці, зокрема перевищенням пилу, шуму та навантажень. Згода позивача на роботу у шкідливих умовах відповідно до ст. 29 КЗпП України не звільняє відповідача від обов`язку забезпечувати безпечні умови праці (ст. 153 КЗпП). Відсутність аварій чи приписів Держпраці, на яку посилається відповідач, не спростовує зв`язку захворювання з умовами праці, оскільки акт П-4 чітко вказує на шкідливі фактори, наявні на підприємстві. Посилання відповідача на постанови Верховного Суду (зокрема, від 08.11.2021, справа № 646/5658/19) щодо необхідності причинного зв`язку не змінюють висновків, оскільки причинний зв`язок між умовами праці та захворюванням підтверджений актом П-4. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки професійне захворювання заподіяло фізичний біль і душевні страждання, порушило особисті немайнові права позивача (право на охорону здоров`я, безпечну працю), призвело до порушення звичного способу життя та необхідності додаткових зусиль для його організації. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, щодо оцінки моральної шкоди. Нематеріальну шкоду за своєю природою важко оцінити, і, крім випадків, коли сума компенсації визначена законом, це часто вимагає дослідження попередніх справ, щоб на основі подібних обставин встановити ймовірну суму будь-якої компенсації. (п.62 рішення ЕСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01). При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 60% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого та не призводить до його необґрунтованого збагачення. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Щодо вказівки про стягнення коштів без утримання податків та інших обов`язкових платежів у резолютивній частині рішення суду. Верховний Суд у постанові від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 (провадження № 61-14246св24) вказав, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справ і питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». Щодо решти доводів сторін, суд виходить із того що Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, п. 29). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. З відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1200 грн, що відповідає 1% від стягненої суми (120 000 грн).

Outcome: partial