Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №528232, згідно якого сума кредиту складає 16250,00 грн. Договір про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021 був укладений в простій письмовій формі за підписами сторін. ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» виконало свої зобов`язання, проте, відповідач порушив умови щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість по сплаті кредиту та відсотків. Враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, позивач просить стягнути заборгованість, яка становить 53737,24 грн, з яких 16149,11 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) та 37588,13 грн - за нарахованими процентами. В обґрунтування набуття права вимоги за грошовим зобов`язанням за договором про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021, позивач посилається на те, що 26.11.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір факторингу №26-11/2021/13, відповідно до якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №528232. 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» був укладений договір №10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр», позивача по справі, права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №528232. Позивач набув право вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021 на підставі договорів факторингу та про відступлення прав вимоги. Просив стягнути з відповідача вказану у позові заборгованість та судові витрати. Ухвалою судді від 16 липня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Відтак, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 02.03.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем у справі укладено договір про надання споживчого кредиту №528232, відповідно до п. 1.3. якого сума кредиту (загальний розмір) складає 16250,00 грн. Тип кредиту - кредит. Згідно п. 1.4. Договору строк кредиту 1095 днів, з кінцевим терміном повернення 02.03.2024. эПунктом 1.5. Договору передбачено умови нарахування та тип процентної ставки за кредитом. Згідно п. 2.1. Договору кошти передаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування: - у розмірі 13000,00 грн на користь Споживача; - у розмірі 3250,00 грн на користь Товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5. Договору. эВідповідно до п. 3.1. Договору нарахування процентів за Договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного у п. 1.4. Договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний в Графіку платежів, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені Договором. эПунктом 3.2. Договору встановлено, що нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. ээЗгідно з умовами Договору Позичальник зобов`язаний у встановлений Договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором. эСудом встановлено, що договір про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021 року був укладений в простій письмовій формі за підписами сторін. Зазначений договір, заява-анкета, паспорт споживчого кредиту до цього договору, додаток №1 до Договору про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021, яким є Графік платежів до цього Договору, були підписані зі сторони Товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами копіювання, а зі сторони Споживача власноручним підписом. На підтвердження перерахування грошових коштів у сумі кредиту за договором про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021 до позовної заяви додане платіжне доручення №4715 від 02.03.2021, згідно з яким ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» здійснило перерахування коштів в розмірі 13000,00 грн згідно кредитного договору №528232 від 02.03.2021 на рахунок відповідача. 26.11.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір факторингу №26-11/2021/13, відповідно до якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №528232. 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» був укладений договір №10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр», позивача по справі, права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №528232. Суд встановив, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на дату подачі позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 53737,24 грн, з яких 16149,11 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) та 37588,13 грн - за нарахованими процентами. Станом на день розгляду справи зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021 належним чином відповідачем не виконано. Позивач, вважаючи, що відповідач, як позичальник (споживач) зобов`язаний виконувати свій обов`язок щодо виконання грошових зобов`язань незалежно від того, що право вимоги за цим договором було відступлене іншим кредиторам, звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Отже, як було зазначено вище, договір про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021 був укладений в простій письмовій формі за підписами сторін. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 12.04.2022 у справі №756/6038/20, незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на встановлені обставини, враховуючи вищевикладені правові норми, суд доходить висновку, що відповідно до вищевказаних договорів факторингу та про відступлення прав вимоги до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором №528232 від 02.03.2021, боржником в якому виступає відповідач. Отже, суд встановив, що позивач набув право грошової вимоги до відповідача на підставі договору №10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.03.2023. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (ст.1077 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів повідомлення боржника про заміну кредитора. Водночас, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у задоволенні позову нового кредитора, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання зобов`язання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Отже, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 6 лютого 2019 року в справі №361/2105/16-ц. Верховним Судом також було викладено висновок у постанові від 07 лютого 2018 року у справі №2-2035/11 (провадження №61-2449св18), згідно якого тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Суд звертає увагу, що відповідно до основних засад цивільного судочинства - змагальності та диспозитивності (статті 12,13 ЦПК України), обов`язків з доказування (частина перша статті 81 ЦПК України), саме відповідач має довести безпідставність позовних вимог і наданих позивачем доказів, а не суд, в якого відсутні такі повноваження поза межами перевірки доводів, які міг би надати відповідач. Станом на день розгляду справи борг за кредитним договором відповідачем не повернуто, відзиву на позов на надано, розмір заборгованості не спростовано, альтернативного розрахунку суду не надіслано, тому суд вважає доведеним обов`язок відповідача і факт його невиконання по сплаті строкових платежів за договором про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021. За таких обставин, враховуючи надані позивачем докази, суд вважає можливим стягнути на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №528232 від 02.03.2021 року в сумі 53737,24 грн, з яких 16149,11 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) та 37588,13 грн - за нарахованими процентами. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До таких витрат, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.3 ч.1 ст.133 ЦПК України). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд зауважує, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (ч.1, п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, з огляду на вищезазначене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, оскільки стороною позивача було надано суду достатні докази їх фактичного понесення позивачем, а тому вимога про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 13000,00 грн підлягає задоволенню Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено 3028,00 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved