Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Представник заявниці адвокат Паливода В.П., який діє на підставі ордеру серії АЕ №1397567 від 18.06.2025, звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт належності [PERSON] архівних довідок, складених відділом трудового архіву Межівської районної ради Дніпропетровської області від 22.09.2020 №Р-404-20, архівним відділом Межівської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області №Р-389 від 23.09.2020 та №Р-388 від 23.09.2020, Новопідгороднянською гімназією Межівської селищної ради №21 від 21.05.2024. В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що заявниці було відмовлено у призначенні пенсії за віком з причин відсутності належного документального підтвердження частини трудового стажу, а саме її роботи у колгоспі «13-річчя Жовтня» у період 1987-2000 років та її роботи в Новопідгороднянській СШ. Для підтвердження відповідного страхового стажу заявницею було отримано відповідні довідки, що складені за наявними архівними відомостями. Належність таких архівних довідок заявниці не викликають сумніву у працівників Пенсійного фонду України, проте заявниці рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту належності таких документів на особисті анкетні дані заявниці, оскільки кадрові наказу колгоспу «13-річчя Жовтня» складено із скороченнями імені та по батькові, а стаж роботи в Новопідгороднянській середній школі необхідно додатково підтвердити перейменуванням навчального закладу. 25.07.2025 судом відкрито провадження у справі. В судове засідання заявниця та її представник адвокат Паливода В.П. не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку (заявниця отримала судову повістку про виклик до суду 04.08.2025р., адвокат Паливода В.П. отримав SMS-повідомлення 25.07.2025р.). Разом з тим, суд враховує, що у заяві від 17.07.2025р. представник заявниці адвокат Паливода В.П. просив розглянути справу у його відсутність та у відсутність заявниці. Також вказував, що на позовних вимогах він та заявниця наполягають. 04.08.2025 від представника ГУ ПФУ в Дніпропетровській області Шульга С.М., яка діє на підставі довіреності від 29.10.2024, через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла заява, в якій вона просила проводити розгляд даної судової справи за відсутності представника ГУ ПФУ в Дніпропетровської області та зазначила, що не заперечує проти задоволення вимог заявниці. 25.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі. Заслухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Межівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 11.02.2002, заявниця [PERSON] , народилась [INFO] у с. Новопідгороднє Межівського району Дніпропетровської області. На другій сторінці паспортного документу повне ім`я заявниці зазначене російською мовою як « [PERSON] » /а.с. 10-11/. У заявниці наявна трудова книжка серії [NUMBER] , яка була вперше заповнена 03.01.1986 російською мовою із зазначенням повного імені працівника « [PERSON] », але графа «дата народження» не заповнена /а.с. 20-26/. Окрім того у заявниці наявна трудова книжка колгоспника серії [NUMBER] , в якій наявні записи про роботу у колгоспі «13р. Жовтня» та в Новопідгороднянській СШ на різних посадах в період часу з 1987 по 2000 роки /а.с. 27-34/. На звернення заявниці від 11.09.2020 архівним відділом Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області видано їй архівні довідки №Р-388 від 23.09.2020 (щодо перейменування колгоспу «13-річчя Жовтня») та №Р-389 від 23.09.2020 (щодо прийому заявниці в члени колгоспу «13-річчя Жовтня» в 1987 році, переведення в КСП «13-річчя Жовтня» та звільнення 29.04.2000) /а.с. 13, 16/. Відділом трудового архіву Межівської районної ради Дніпропетровської області заявниці видано архівну довідку №Р-404-20 від 22.09.2020 по документах (книги обліку розрахунків по оплаті праці колгоспу «13-річчя Жовтня», потім колективного сільськогосподарського підприємства «13-річчя Жовтня») архівного фонду «колективне сільськогосподарське підприємство «13-річчя Жовтня» с. Новопідгородне Межівського району Дніпропетровської області про стаж роботи (вихододні) за період часу 1987-2000 роки. /а.с. 14/. Новопідгодроднянською гімназією Межівської селищної ради заявниці видано довідку №21 від 21.05.2024 щодо підтвердження періодів її роботи у Новопідгороднянській СШ /а.с. 15/. Заявниця стверджує, що має перешкоди для підтвердження факту наявності у неї страхового стажу та права на отримання пенсії за віком, внаслідок чого є необхідним встановлення факту належності їй відповідних архівних довідок, що обумовило її звернення до суду з даної заявою. Надаючи оцінку доводам заявниці та заявленим нею вимогам суд виходить з наступного. За змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи, регулюються Законом України №5492-VI від 20.11.2012 «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі Закон №5492). За змістом такого Закону документом, що посвідчує особу, є документ, який видається особі спеціально уповноваженим держаним органом за результатом її ідентифікації, проведеної в порядку передбаченому законом, що забезпечує можливість подальшої верифікації відомостей про особу для встановлення тотожності такої особи документам або інформації з Реєстру для підтвердження їх ідентичності. Натомість варто зауважити, що основним документом, який ідентифікує фізичну особу, є паспортний документ (паспорт громадянина України), а також документи, що видаються органами державної реєстрації актів цивільного стану. Тлумачення положень п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України на засадах розумності свідчить, що підставою для розгляду судом в порядку окремого провадження справи про встановлення факту належності особі правовстановлюючого документу є розбіжності зазначення ідентифікуючих даних фізичної особи (повне ім`я, місце і час народження) у такому документі з даними, які зазначені у документах, що посвідчують особу, а саме у свідоцтві про народження або в паспорті. При цьому, предметом судового розгляду виступає не зміст правовстановлюючого документу, а лише належність такого документу певній особі. Суд бере до уваги, що на законодавчому рівні зміст терміну «правовстановлюючий документ» не визначено, проте у юридичній науці «правовстановлюючим документом» прийнято вважати документ, який підтверджує (посвідчує) наявність у особи конкретного права або належність певній особі такого права, тобто відповідний документ має фіксувати відомості про певне право та про особу, якій це право належить. В той же час, суд бере до уваги, що документ це матеріальний об`єкт, що містить інформацію у зафіксованому вигляді. З врахуванням здорового глузду слід виснувати, що документ, який адресований певній особі, як об`єкт цивільно-правових відносин, належить тій особі, якій він адресований, тобто адресату. Аналіз змісту доводів, викладених заявницею в обґрунтування її вимог, свідчить, що в даному випадку потреба у встановленні факту належності заявниці відповідних архівних довідок обумовлена необхідністю підтвердження наявності у заявниці страхового стажу за певні проміжки часу її роботи в колгоспі «13-річчя Жовтня» та Новопідгороднянській СШ. У своїй заяві заявниця стверджує, що має перешкоди для підтвердження факту наявності у неї відповідного страхового стажу та, відповідно, права на отримання пенсії за віком. Разом з тим, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує сторона, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст заявлених вимог та підстави звернення до суду, саме на заявницю в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження існування об`єктивної потреби у встановленні факту належності їй відповідних довідок, зокрема, доведення обставин, які свідчать про те, що відповідний факт не визнається. Разом з тим, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що наразі наявні об`єктивні обставини, які обґрунтовують сумнів у належності відповідних довідок заявниці. При цьому, суд звертає увагу, що всі досліджені судом довідки за своєю сутністю є документами, які адресовані конкретній особі заявниці. У кожній з таких довідок зазначено, що вона видана саме заявниці, а отже саме заявниця вважається особою, якій належать такі документи. Необґрунтованими є доводи заявниці про те, що викладені у відповідних довідках відомості за своїм змістом не є належним підтвердженням факту наявності у заявниці відповідного страхового стажу через те, що відповідна інформація викладена у такий спосіб, що не дозволяє однозначно встановити наявність зв`язку між такими відомостями з особою заявниці. В цьому контексті суд зауважує наступне. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Відповідно до змісту частин 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що було чинним раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Статтею 62 Закону України №1788-ХІІ від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлює Кабінет Міністрів України. Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Аналіз змісту вищенаведених нормативно-правових актів свідчить, що довідки про уточнення страхового стажу (архівні довідки) можуть вимагатись органами пенсійного фонду за умов наявності неточностей у відомостях, які відображені у трудовій книжці. При цьому, оцінка змісту інформації відповідних архівних довідок здійснюється суб`єктом призначення пенсії в межах процедури розгляду заяви особи про призначення (перерахунок) пенсії. У випадку оспорювання відповідних відомостей з архівних довідок виникає спір про право між органом пенсійного фонду та особою, яка ініціює призначення їй пенсії. Таким чином, за обставинами даної справи суд доходить висновку, що мета звернення заявниці до суду полягає у підтвердженні факту наявності в неї певного страхового стажу, проте відповідний факт має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав заявниці у сфері пенсійного забезпечення. В той же час, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що заявниця зверталась до органів пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії і їй було відмовлено відповідним органом у врахуванні фактів, які підтверджуються наявними в її трудовій книжці записами та відомостями у архівних довідках. За таких обставин необґрунтованими є твердження заявниці про наявність в неї перешкод для реалізації нею права на пенсійне забезпечення з урахуванням реального її страхового стажу, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили що суб`єкт призначення пенсії за результатом оцінки наявних у заявниці документів дійде висновку про відсутність належного документального підтвердження наявності у заявниці страхового стажу, про який зазначено у відповідних архівних довідках. Таким чином, враховуючи вищевикладені мотиви, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наявності обставин, які б свідчили про те, що факт наявності у заявниці страхового стажу, про який наявна інформація у досліджених судом архівних довідках, не визнається, заперечується чи оспорюється, що створює перешкоди заявниці для реалізації її права на пенсійне забезпечення, з огляду на те, що у відповідних довідках наявні відомості про те, що вони адресовані саме заявниці (без помилок у написанні її повного імені у відповідних полях довідок, в яких вказуються відомості про адресата документа), то суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed