Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

У червні 2023 року до суду надійшла позовна заява, у якій [PERSON] , в якій позивач, з урахуванням зміненої позовної заяви від 08.12.2023 року, просила суд: - визнати транспортний засіб автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «Vito», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір сірий, номер кузова [NUMBER] спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] ; - припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «Vito», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір сірий, номер кузова [NUMBER] та виділити вказаний автомобіль [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «Vito», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір сірий, номер кузова [NUMBER] в сумі 4000 доларів США; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 3800 доларів США, які є 1/2 від суми коштів, сплачених сторонами у шлюбі в рахунок погашення позики за кредитним договором, укладеним з метою придбання квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалась на те, що в період перебування у шлюбі з відповідачем було придбано транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «Vito», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , колір сірий, номер кузова [NUMBER] . З огляду на те, що вказаний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача та є неподільною річчю, позивач вважає за необхідне виділити вказаний автомобіль відповідачу стягнувши з нього компенсацію 1/2 частини вартості у розмірі 4000 доларів США. Окрім цього [PERSON] 14.05.2004 року було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира придбана за кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору від 14.05.2004 року. У шлюбі здійснено погашення кредиту у розмірі 6500 доларів США та відсотків, комісії. Оскільки квартира залишається у власності відповідача, він має сплатити в порядку поділу майна подружжя 1/2 частину суми коштів сплачених у шлюбі в рахунок погашення кредиту. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою від 25.09.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 06.01.2024 року призначено автотоварознавчу експертизу. Протокольною ухвалою від 14.07.2025 року закрито підготовче провадження. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи. Враховуючи, що представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, суд враховуючи положення ст. 223 ЦПК України не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Судом встановлено, що з 18.03.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01.04.2016 року у справі № 200/3458/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно 10.06.2024 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 14.05.2004 року. АТ «Правекс Банк» на виконання ухвали суд про витребування доказів надано виписку банку про підтвердження суми коштів сплачених на виконання кредитного договору укладеного з [PERSON] 14.05.2004 року. Також зазначено про неможливість надати копію кредитного договору та договору іпотеки, у зв`язку зі знищенням за закінченням строку зберігання. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Дніпропетровській та Запорізькій областях від 07.10.2024 року, автомобіль Mercedes-Benz» модель «Vito», 2003 року випуску, зареєстровано за [PERSON] 27.05.2011 року. 15.07.2016 року у простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду про добровільний поділ майна, а саме: автомобіля «Мерседес Віто», реєстраційний номер [NUMBER] , і нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Сторони домовились, що за 1/2 частини автомобіля «Мерседес Віто», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] повинен сплатити [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 4 000 доларів США, а за квартиру 3 800 доларів США, усього 7 800 доларів США. 08.07.2021 року прізвище позивача було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У серпні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до\~ [PERSON] , про стягнення боргу за угодою про добровільний розподіл майна та 3% річних, Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська\~від 30.06.2022 року у справі № 932/6049/21, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.10.2022 року, в задоволенні позову відмовлено. За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень ст.71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини 5 статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) "[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду". Тобто, з огляду на вищевикладене та виходячи з матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «Vito», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а позивач, як особа яка фактично не користується вказаним майном, яке в свою чергу є неподільним, має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, виділення відповідачу спірного автомобіля. Також суд зазначає, що відповідачем не висловлювалось заперечень з приводу ідентифікації спірного автомобіля як спільного майна подружжя. Що ж до визначення суми грошової компенсації, суд виходить з наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме змісту позовної заяви, спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача. Ухвалою суду від 06.11.2024 року за клопотанням позивача у справі було призначено автотоварознавчу експертизу для визначення ринкова вартість автомобіля. Експертом було направлено до суду клопотання про необхідність надання на огляд об`єкту дослідження, про що було повідомлено представника відповідача. Згідно повідомлення експерта про неможливість надання висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 28.04.2025 року, у зв`язку із ненаданням відповідачем на огляд предмету дослідження. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України, разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи, що предметом позову є, зокрема, стягнення 1/2 частини вартості автомобіля, а відповідач ухилився від проведення експертизи призначеної за клопотанням позивача для визначення ринкової вартості автомобіля, суд визнає вартість 1/2 частки автомобіля виходячи з вартості зазначеної позивачем у позові. Разом з цим, заявляючи вимогу про стягнення з відповідач 1/2 частини вартості автомобіля позивач визначила її у доларах США. Суд зазначає, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Тому суд вважає, що вартість 1/2 частини автомобіля яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 164886,00 грн., що еквівалентно сумі визначеній позивачем у позові - 4000 доларів США При цьому, вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту, оскільки позивачем також завлено вимогу про виділення позивачу спірного автомобіля, тому суд відмовляє у її задоволенні. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 3800 доларів США, які є 1/2 від суми коштів, сплачених сторонами у шлюбі в рахунок погашення позики за кредитним договором, укладеним з метою придбання квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно \~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта\~статті 65 СК України). Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано\~на задоволення потреб сім`ї. Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки судом встановлено, що квартира [ADDRESS] набута відповідачем у власність до укладення шлюбу з позивачем, за кошти, отримані відповідачем за кредитним договором від 14.05.2004 року, за яким у позивача не виникло жодних зобов`язань, вимога про стягнення 1/2 суми коштів, сплачених в рахунок погашення позики за кредитним договором, не підлягає задоволенню. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.07.2019 року у справі № 554/14662/15-ц. За викладених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в частині, визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, виділення автомобіля відповідчау та стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля - 164886,00 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до статті 141\~ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з приписів ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір за подачу позову у розмірі 1648,80 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у забезпеченні позову у розмірі 536,80 грн., витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 3392,64 грн. (згідно акту здачі-приймання повідомлення про неможливість надання висновку експерта), а всього 6115,04 грн.

Outcome: partial