Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 02.07.2012 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 190 ч. 4; 28 ч.3; 358 ч. 2; 28 ч. 3; 358 ч. 3 КК України, і призначено йому покарання: за ст.190 ч.4 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; - за ст.ст. 28 ч.3, 358 ч. 2 КК України у виді 3 років позбавлення волі; - за ст. ст. 28 ч.3, 358 ч. 3 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; На підставі ст.40 КК України звільнено [PERSON] від призначеного покарання за злочини, передбачені ст. ст. 28 ч.3. 358 ч. 2, 28 ч. 3 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Строк відбуття покарання [PERSON] обраховується з 19.04.2006 року. Вказане судове рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції. Під час здійснення досудового розслідування по вказаній кримінальній справі постановою слідчого Печерського РУГУ МВС України в м. Києві Слобонюк М.М. від 25.04.2006 року, накладено арешт на все нерухоме майно належне [PERSON] , зокрема на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . [INFO] , [PERSON] , [INFO] помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на все належне йому майно. Спадкоємицею належного померлому [PERSON] майна є його дружина, позивач, [PERSON] , яка не може оформити спадщину, оскільки спадкове майно продовжує залишатися під арештом. 01.10.2015 року, Дарницьким районним судом м. Києва у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя, було постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди. Відповідно до якої квартира, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68,50 кв.м., жилою площею 41.90 кв.м., було визнано особистою приватною власністю позивача [PERSON] . Також 1/5 частка двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,2 кв.м., жилою площею 28.9 кв.м., визнано особистою приватною власністю [PERSON] 27.01.2021 року Шевченківський районним судом м. Києва було ухвалене рішення яким визнано за позивачем, [PERSON] право власності на 2/5 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею - 44,2 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В ордері про житлове приміщення від 18.04.1990 року зазначається, що вказана квартира була видана на підставі рішення виконавчого комітету Радянської районної Ради народних депутатів [PERSON] та членам його сім?ї у складі із чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 25.12.1998 року вбачається, що гр. [PERSON] , подарувала [PERSON] належну їй 1/5 частину квартири за [ADDRESS] . На даний момент у вказаній квартирі проживає [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] . Квартира [ADDRESS] знаходиться під арештом, на підставі постанови Печерського РУ ГУ МВС України від 24.04.2006 року, так само, як і квартира [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року, вказану справу було направлено за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.07.2022 року, подану позовну заяву [PERSON] про зняття арешту з майна залишено без руху. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.07.2022 року, по справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.03.2023 року провадження по вказаній цивільній справі було закрито. Постановою Київського апеляційного суду від 19.07.2023 року, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14.03.2023 року залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.10.2023 року, касаційну скаргу [PERSON] було задоволено, ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції було скасовано, а справу направлено до суду 1-ї інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.10.2023 року, вказану цивільну справу прийнято до провадження Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.02.2024 року по справі було відновлено підготовче провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.02.2024 року, по справі було замінено неналежного відповідача Печерське районне управління поліції ГУ НПУ на Головне управління Національної поліції в м. Києві. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2024 року, по справі було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Відповідач не погодившись із вказаним позовом направив на адресу суду відзив, в якому зазначено, що позивач зверталась до Печерського районного суду м. Києва, яким було ухвалено вирок стосовно [PERSON] з клопотанням про скасування арешту майна. Однак в задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено. Вказує, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України (в редакції 1960 року) та звершено у порядку визначеному цим КПК України, або КПК (в редакції 2012 року) то залежно від суб`єктного стану учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства. У вказаній справі вироком Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року, майно з якого позивач наразі хоче зняти арешт, було залишено під арештом, а також задоволено цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, вирішено питання щодо конфіскації майна засуджених. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач не зазначає, щодо результатів виконання вищевказаного вироку Печерського районного суду м.Києва, щодо [PERSON] . Враховуючи наведене, вважає, що вказана цивільна справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач зловживає своїми процесуальними правами. Представник позивача направив на адресу суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач вважає, ствердження представника відповідача, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного законодавства хибними. Постановою Верховного Суду від 04.10.2023 року по справі касаційну скаргу [PERSON] , подану її представником було задоволено. Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14.03.2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 19.07.2023 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначеною постановою суду касаційної інстанції встановлено, що позивач не була ані учасником кримінального провадження, ані учасником виконавчого провадження, та звернулась до суду із позовом про захист своїх прав співвласника майна, а отже заявлений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Порядок і способи скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку за КПК України 1960 року не було встановлено для осіб, які не були учасниками такої справи. Тож позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Крім того, постановою суду касаційної інстанції встановлено, що звернення [PERSON] до слідчого судді з клопотанням про зняття арешту в порядку КПК України в редакції 2012 року не перешкоджає її зверненню до суду за захистом її цивільних прав як співвласника нерухомого майна, арешт на яке накладено в межах кримінального провадження, розпочатого й завершеного за правилами КПК України, в редакції 1960 року та учасником якого позивачка не була. Також зазначено, щодо неправомірності накладення арешту в межах кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] . Після винесення вироку в рахунок компенсації потерпілим особам, окрім судових витрат на користь держави, коштів з [PERSON] за його життя не стягувалось, арештоване майно для здійснення компенсації не реалізовувалось. Представником позивача, було направлено на адреси Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) адвокатські запити з метою надання інформації, щодо виконання вироку Печерського районного суду м. Києва. У серпні 2023 року адвокатом Шаповаловим А.М. було отримано відповіді на вищезазначені адвокатські запити. З відповіді Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 24.08.2023 року вбачається, що на виконанні у відділі перебували виключно виконавчі провадження відносно [PERSON] , щодо стягнення судових витрат по кримінальному провадженню, за яким його було засуджено. Станом на день надання відповіді виконавчі провадження повернуті стягувачу. З відповіді Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 21.08.2023 року вбачається, що виконавчий документ по справі від 02.07.2012 року, що видав Печерський районний суд міста Києва, боржником за яким був [PERSON] на виконанні у Печерському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не перебував. Також представником позивача, було направлено на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві адвокатський запит з метою надання інформації, щодо виконання вироку Печерського районного суду м. Києва, щодо [PERSON] . З відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.08.2023 року вбачається, що стягнення з пенсії [PERSON] згідно постанов виконавчого провадження не проводились, постанови до Головного управління не надходили. Крім того з відповіді Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 15.11.2023 року вбачається, що зі сторони Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) не вчинялись дії спрямовані на виконання рішення шляхом примусового стягнення з пенсії, що належала [PERSON] . Вироком Печерського районного суду міста Києва від 02.07.2012 року до [PERSON] було застосоване покарання зокрема із конфіскацією майна. Проте вказане покарання не було виконано в передбаченому законом порядку. Наразі існує необхідність у скасуванні арешту на майно [PERSON] , яке було накладено під час проведення досудового розслідування, оскільки частина цього майна наразі належить позивачу і це порушує її законні права та інтереси. Позивач в судове засідання не з`явилась надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з зазначених у позові та відповіді на відзив підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що позивачем заявлено позовні вимоги про скасування арешту за майна до неналежного відповідача. На майно [PERSON] було накладено арешт слідчим СВ Печерського РУ ГУ МВС України у м. Києві. Відповідачем же по справі наразі є Головне управління Національної поліції в м. Києві, яке не є правонаступником ГУ МВС України в м. Києві. Головне управління національної поліції в м. Києві було створено у 2015 році тобто значно пізніше за часом ніж було накладено арешт на майно [PERSON] . Вважає, що відповідач по справі ГУ НПУ у м. Києві ніяким чином не порушило прав позивача. Враховуючи що ГУ МВС України в м. Києві наразі перебуває у стані ліквідації, проте повністю ще не ліквідовано, саме вказана установа має бути відповідачем у даній справі. Зокрема з урахуванням вказаних обставин просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Судом було досліджено матеріали цивільної справи у повному обсязі. Згідно паспорту громадянина України [NUMBER] виданого 04.11.1998 року Харківським РУ ГУМВС України у м. Києві на ім`я [PERSON] , остання зареєстрована у [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.08.2019 року, виданого відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві було зареєстровано смерть [PERSON] , [INFO] . Зі змісту свідоцтва про укладання шлюбу [NUMBER] виданого 09.12.1978 року, вбачається, що 09.12.1978 року, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.11.1994 року, виданого фондом комунального майна, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до посвідчення № [NUMBER] від 27.12.2019 року [PERSON] має пільги відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №241140475 від 20.01.2021 року, вбачається, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт нерухомого майна Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві. Згідно ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 01.10.2015 року, було затверджено мирову угоду в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до затвердженої мирової угоди квартира [ADDRESS] визнана особистою власністю [PERSON] 1/5 частка двох кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] визнана особистою власністю [PERSON] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2021 року, позов [PERSON] до Київської міської ради про визнання право власності на спадкове майно було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на 2/5 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] який помер [INFO] . Зі змісту вироку Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року вбачається що [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочинів передбачених ст. ст. 190 ч.4 28 ч.3 ст. 358 ч.2 28 ч.3 358 ч.3 КК України та призначено йому покарання за ст. 190 ч.4 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. За ст. 28 ч.3 ст. 358 ч.2 КК України у виді 3 років позбавлення волі. За ст. 28 ч.3 358 ч.3 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 49 КК України звільнено [PERSON] від призначеного покарання за злочини передбачені ст. ст. 28 ч.3 ст. 358 ч.2 28 ч.3 ст. 358 ч.3 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Згідно ухвали апеляційного суду м. Києва від 02.04.2013 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року залишено без змін. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.10.2012 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02.04.2013 року залишено без змін. Зі змісту відповідей на адвокатські запити з Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) вбачається, що на виконанні у відділі перебували виключно виконавчі провадження відносно [PERSON] : з примусового стягнення на користь КНДІСЕ заборгованості в розмірі 10418,40 грн.; з примусового стягнення на користь НДЕКЦ заборгованості в розмірі 34654,61 грн.; з примусового стягнення на користь НДЕКЦ заборгованості в розмірі 3302,21 грн. Наразі виконавчі провадження повернуті стягувачу. Згідно відповіді з Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 21.08.2023 року вбачається, що виконавчий документ від 02.07.2012 року, виданий Печерським районним судом міста Києва, боржником за яким був [PERSON] , на виконанні у Печерському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не перебував. Відповідно до відповіді з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.08.2023 року вбачається, що стягнення з пенсії [PERSON] згідно постанов виконавчого провадження не проводились, а вказані постанови до управління пенсійного фонду не надходили. Зі змісту відповіді з Дарницького ВДВС у м. Києві ІМУ МЮ (м. Київ) від 15.11 2023 року вбачається, що зі сторони Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) не вчинялись дії спрямовані на виконання рішення шляхом примусового стягнення з пенсії. Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивної і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Зі змісту ст. 48 кримінально-виконавчого кодексу України, вбачається, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". Згідно ст. 49 КВК України, конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом. Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, в редакції 1960 року вирок, що набрав законної сили звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. у разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання. Зі змісту ст. 537 КПК України вбачається, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, щодо виконання вироків. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.04.1999 року, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням витрат на виконання. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Згідно ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. Відповідно до постанови КМУ №641 від 02.09.2015 року «Про утворення Національної поліції», було утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. Аналізуючи надані докази по справі, суд враховує, той факт, що арешт на майно [PERSON] було накладено 25.04.2006 року під час проведення досудового слідства слідчим СВ Печерським РВ РУ ГУ МВС України в м. Києві, зокрема на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Вироком Печерського районного суду міста Києва від 02.07.2012 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 190 ч. 4; 28 ч.3; 358 ч. 2; 28 ч. 3; 358 ч. 3 КК України, і призначено йому покарання: за ст.190 ч.4 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; - за ст.ст. 28 ч.3, 358 ч. 2 КК України у виді 3 років позбавлення волі; - за ст. ст. 28 ч.3, 358 ч. 3 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; На підставі ст.40 КК України звільнити [PERSON] від призначеного покарання за злочини, передбачені ст. ст. 28 ч.3. 358 ч. 2, 28 ч. З КК України у зв?язку із закінченням строків давності. Наразі відсутні відомості, щодо виконання вказаного вироку в частині призначеного додаткового покарання у виді конфіскації належного [PERSON] майна. Відповідно до постанови КМУ №641 від 02.09.2015 року, було створено Національну поліцію України, як центральний орган виконавчої влади. Тобто органи Національної поліції в Україні було створено значно пізніше ніж накладено арешт на майно [PERSON] та пізніше ніж його було засуджено за вчинення злочинів. Під час розгляду справи, судом було задоволено клопотання позивача про зміну неналежного відповідача належним та було замінено Печерське управління поліції ГУНП у м. Києві на Головне управління Національної поліції у м. Києві. Відповідно до вимог діючого цивільно-процесуального законодавства саме позивач визначає до кого пред`являє позовні вимоги. Згідно наявної інформації на час розгляду справи, Головне управління МВС в м. Києві, до складу якого входив зокрема Печерський районний відділ РУ ГУ МВС України в м. Києві на час прийняття рішення про арешт майна [PERSON] , хоча й перебуває у стані ліквідації, проте данні про нього не виключено з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Враховуючи наведене, суд погоджується з запереченнями представника відповідача, що позивачем не доведено в передбаченому законом порядку, що відповідачем Головним управлінням Національної поліції в м. Києві не визнається, оспорюється або порушуються права та інтереси позивача за захистом яких вона звернулась до суду. Враховуючи наведене, суд вважає що в задоволенні заявлених позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed