Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , звернулася з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок агресії російської федерації. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 24.02.2022 року, внаслідок збройної агресії російської федерації відносно України, ворожі війська окупували настану території України, зокрема місто Маріуполь та Маріупольський район Донецької області, які опинилися в блокаді. Як зазначено у позовній заяві, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , жила великою дружньою сім`єю разом зі своїми батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , старшою сестрою, [PERSON] , [INFO] , та сестрою-близнючкою, [PERSON] , [INFO] , у власному будинку з каміном в селищі Талаківка Маріупольського району Донецької області. Батьки мали яблуневий сад на 50 дерев і виноградник на 20 кущів, два легкових автомобілі, стабільну гарну роботу, відповідно могли їх забезпечувати. Вони мали можливість кожного року їздити на відпочинок по Україні, навчались у місцевій школі, відвідували танці, спортивні гуртки, вчили англійську мову. Поряд була вся рідня, яка жила в Талаківці вже четверте покоління. На всі свята вони завжди збиралися разом всією родиною, спілкувались і веселились. У 2014 року до них прийшла війна. Батько працює в ДСНС і хоча їх троє малолітніх дітей, багатодітна сім`я, ніхто не звільняє його від службових обов`язків, хоча він сам не заперечуючи прийняв участь у ліквідації наслідків обстрілів міської ради, райвідділку, [PERSON] берега, бачив на власні очі всі жахливі наслідки (поранених, трупи, руйнування). Відбуваються прильоти в селища Талаківка та [PERSON] . Під час обстрілів вони ховалися у підвалі, знаходли уламки снарядів у себе у дворі. [PERSON] так, що сиділи там по півдня, бувало що й ночували, батьки казали, що «нічого страшного, це навчання», їм із сестрою на той час було по 5 років і вони вірили в це, а старша сестра, якій на той час було 10 років, точно підозрювала, що щось тут не те. 01.09.2014 року вони із сестрою пішли у 1 клас у Талаківську школу, проходили два тижні, обстріли не припинялась, безпекова ситуація не покращувалась, тож батьки прийняли рішення їхати у більш безпечніше місце, вибір припав на Бердянськ. Сподівалися, що їдуть на місяць. Там вони пішли до школи, вчителі знали, що вони переселенці, тож до них було особливе відношення, більш м`яке, перші пів року було прохання щоб вони просто ходили, від них нічого не вимагали, не питали, тільки якщо вони самі хотіли відповідати, як казали вчителі «вони як загнані тваринки, дивляться налякано, не переносять різких, гучних звуків». Їм із сестрою дозволяли не приймати участь у заходах, присвячених пам`яті загиблих в АТО, Помаранчевої революції, оскільки вони завжди плакали, не могли переносити це, оскільки все ще пам`ятали (і досі так). Мати вимушена була звільнитись із роботи у селищній раді, так як треба було обирати між роботою і безпекою, життям дітей, вибір був очевидний. Вся відповідальність на економічне забезпечення сім`ї лягла на батька. Вони мали відмовлятись від звичних для них речей і жити скромно. [PERSON] жити в орендованій квартирі, хоча мали власний дім. Також погіршились відносини з батьком. Оскільки він залишився працювати в ДСНС у Маріуполі, міг приїжджати 1 раз на місяць на вихідні і то вони проходили напружено, відсутність батька вони сприймали як «ти нас не любиш» і через це були всі конфлікти. Тільки влітку 2018 року, коли він вийшов на пенсію за вислугою років, він зміг переїхати до них на постійне проживання разом. Більшість родичів стали доступні тільки по телефону, до них приїздили тільки найближчі - дідусь і бабусі і то тільки на їхні дні народження. Вони намагались приїхати до них на дні народження, але це не завжди виходило, через навчання, роботу батьків, відстань. Потроху вони адаптувались, гарно навчались і весь вільний час присвячували народним танцям, їздили на конкурси, фестивалі, мріяли про кар`єру хореографів. Восени 2021 року батьки купили квартиру у Бердянську, почали там ремонт, планували переїзд у нову квартиру навесні 2022 року. Нарешті вони почували себе нормальними, вже не сиділи на державній допомозі. Планували майбутнє, насолоджувались своїм маленьким комфортним курортним [PERSON] і теплим морем. У 24.02.2022 року розпочалася повномасштабна війна. Якщо у 2014 році був шок, то у лютому 2022 року був ступор і в батьків і у них із сестрами, тотальне нерозуміння того, що відбувається і дезорієнтація. У неділю, на четвертий день війни, [PERSON] був в окупації. У місті паніка, люди закуповують все, що бачать і на що вистачає коштів - батьки купили продукти, ліки, а пальне вже не встигли. Почались їх будні в окупації, у яких була невизначеність і невпевненість у завтрашньому дні, його легко могло не бути; сльози, плач, розпач, відчуття, що все це відбувається не з тобою, а з кимось і просто спостерігаєш зі сторони, того що в один момент тобі треба робити речі і вести себе так, як зазвичай ти себе не вів і такого не робив; неймовірний страх за себе, сестер, батьків та рідних. З Маріуполем зник зв`язок 1 березня, вони дивились новини і тільки молились, щоб ті жахливі кадри були не про їхніх рідних. Рідня матері змогла вибратись з Маріуполя 17 березня, відомості про те, що жива бабуся - мама батька вони отримали тільки в травні 2022 року і це була неймовірна радість, з одного боку, і біль, з іншого, адже вона залишилась в окупації, їй 70 років і виїхати самостійно вона фізично не може; відсутність опалення, холодна квартира, всі одягнені спали в одязі, милися 1 раз на тиждень, електроплитка переносна - одна на три сім`ї, готували їжу з сусідами по черзі. Продукти треба було «доставати»: в міському телеграм каналі писали в який магазин що завезли, по якій ціні і кількість яку відпускали в одні руки, можна було купити хліб в одному магазині, яйця в другому, бакалію в третьому і так далі, треба було стояти в черзі цілий день, тож батьки ділились і в один день могли купити хліб і рибу, в інший день макарони і картоплю, або «що було». Своїх запасів у них не було. Щоб встигнути в декілька магазинів, батьки вставали в 5 ранку (коли закінчувалась комендантська година) оббігали декілька магазинів, записувались в черги (на руці писали номер) і тепер було головне всюди встигнути і не завжди це вдавалось. Була проблема з грошима: готівку, яка була в банкоматах, розібрали за пару годин, в батьків було обмаль готівки, були гроші на картках, тож їм приходилось йти в аптеку, в аптеках було дві черги - одна з людей у яких була готівка, інша - з людей у яких гроші були на картках, людина давала тобі готівку, ти за неї карткою розраховувався за ліки. Не вистачало засобів гігієни. Обмеження свободи пересування встановлення комендантської години з 20:00 до 05:00 ранку, просто ходити по вулиці стало небезпечно, час від часу по місту було чутно автоматні черги, було багато російських військових, вони були озброєні, ти ніколи не знав, що у них в голові, то ж вони намагались обходити їх подалі, по місту їздило багато техніки з символікою «Z», звуки пострілів, літаючих гелікоптерів, літаків стали звичними. Щоб виїхати з окупації батько почав «полювання» за пальним, воно було всього на трьох заправках, черги з номерками на руках, «10 л в одні руки», їм треба було 50 л, за два тижні назбирали необхідну кількість у «перекупів» ціна каністри бензину доходила до тисячі доларів і це було захмарно. Вночі батьки спали по черзі, щоб у випадку чого встигнути вчасно зреагувати; вони із сестрою цілий місяць не виходили на вулицю, навіть у двір, через страх бути вбитими, вони були проінформовані на той випадок, якщо батьки не повернуться, що ми мають робити, старша сестра була у Харкові і з нею майже не було зв`язку. 24.03.2022 року вони змогли виїхати з окупації: шлях від Бердянська до Запоріжжя долали 24 години, на [PERSON] їх відразу не пропустили, залишили ночували у полі, було дуже холодно, були чутні автоматні черги, видні обстріли з артилерії відльоти і прильоти, страх і відчуття що ти маленька комаха і твоє життя абсолютно нічого не вартує, якщо зараз артилерія пропрацює по тобі, то ніхто за це не відповість і може, навіть, і не дізнається, що тут був ти. По дорозі вони проїхали близько 20 рашиських блок-постів, на них батька змушували роздягатись до трусів, шукали татуювання, обшукували машину, задавали питання «хто ми? куди їдемо? чого виїжджаємо?», насміхались «ну что? Азов ваш Маріуполь бомбит!?» (тільки нецензурно), перевіряли телефони, звісно, неможливо було щось протиставити людям з автоматами. На шляху вони бачили розстріляні, вигорілі приватні легкові автомобілі, машину швидкої допомоги, дорога пошкоджена вибухами, зруйновані будинки, протитанкові міни вдовж дороги, багато пошкодженої військової техніки. З речей змогли взяти тільки найнеобхідніше ліки, фотографії, зимовий одяг того, були певні, що їдуть ненадовго. Все життя вмістилось в легковий автомобіль, головне, що виїжджали з окупації. Вдруге вони стали переселенцями, зареєструвались у місті Кременчук Полтавської області, почали навчатися у Кременчуцькій школі, щоб завершити 8 клас. Стали облаштовуватись, батько знайшов роботу, потроху відходили від окупації. Після окупації навіть не дуже безпечний Кременчук здавався спокійним. Не хотілось їхати далеко, хотілось бути поближче до Бердянська, Маріуполя, щоб скоріше повернутись. Під час прильоту у ТЦ «Амстор» у Кременчуці, вони були у місті, бачили все на власні очі. У цьому супермаркеті закуповувались кожні вихідні. Стало зрозуміло, що тут теж небезпечно, тож батьки вирішили їхати далі, переїхали в Івано-Франківськ. У Франківську вже втрете почали все з чистого аркуша: для них із сестрою нова школа, нові вчителі, нові однокласники, для батьків нова оренда квартири, нові пошуки роботи, облаштування побуту. Їй протягом року снились кошмари, іноді прокидалась у сльозах і досі полохається від будь-якого різкого гучного звуку, зверталася за допомогою до психолога. Таким чином позивачка зазначає, що військова агресія росії проти України: 1) позбавила її права користуватись власним житлом; 2) позбавила її права вільно визначати місце свого перебування і проживання (вони вимушено, саме через війну покинути своє власне житло і переселитись на неокуповану територію України); 3) зруйнувала родинні, дружні зв`язки, багато хто не зміг виїхати з окупації і з часом їх погляди на ситуацію розійшлись з їхніми, вони припинили спілкування. Зараз їй немає до кого ходити на свята, на поминальні дні, вони не можуть поїхати на кладовище, щоб вшанувати померлих рідних; 4) повністю знищила звичний спосіб життя, звички, вподобання; 5) погіршила психічний стан здоров`я; 6) пережитий досвід окупації ні з чим не можна порівняти і про нього не можна забути, він залишиться з ними назавжди, це максимальне приниження честі і гідності, відчувається як моральне зґвалтування; 7) вони з сестрою вимушені були змінити 4 школи, з відповідними наслідками, отримали глузування від однокласників, які залишились в окупації і ні з ким з них не спілкуються, повністю обірвані дружні зв`язки з однолітками, з якими товаришували в Талаківці, в Бердянську, які залишились на ТОТ. Таким чином, наявний факт порушення основоположник прав людини в Україні, через що їй завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну та руйнування, пошкодження житла, всього пережитого нею, що у подальшому відобразилося на стані її здоров`я, з`явилося порушення сну, відчуття тривоги, панічні атаки, сльози, почуття безвиході. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19.01.2024 року № 67 їй надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, тому вона змушена звернутися до суду та вважає, що завдана відповідачем моральна шкода повинна становити в сумі 5 000 000,00 гривень (3 000 000 грн за перебування в окупації та 2 000 000 грн за руйнування родинних, дружніх зв`язків), що є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації. Законний представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовну заяву підтримує та просить позов повністю задовольнити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений в передбаченому законом порядку, своїм правом подання відзиву не скористався. За таких обставин, з урахуванням положень статтей 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності\~ відповідача\~ та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, наявні у матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так, судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у смт Талаківка, Маріуполь Донецької області. Відповідно до довідки від 04.08.2022 за № 2615-7001399013 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19.01.2024 року № 67 [PERSON] надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії РФ розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 року «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 листопада 2022 року Херсонська міська територіальна громада входила у перелік тимчасово окупованих територій. Місцем реєстрації позивача є м.Херсон, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] та довідкою про взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Також, відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди РФ. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Внаслідок порушення цивільних прав особи згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України вона має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1167 ЦК необхідно довести такі факти: а) протиправність діяння її заподіювача; б) наявність шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету РФ у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Так, загальновідомим є той факт, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, і даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку російська федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України, а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Чинним ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).(ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії РФ, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя. Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди. Відтак, у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України [PERSON] разом із сім`єю до 2014 року проживала у смт Талаківка Маріупольського району Донецької області. У 2014 року сім`я змушена були виїхати у Бердянськ. У 2022 році позивачка з рідними переїхали у м. Кременчук Полтавської області, а згодом у м. Івано-Франківськ. Внаслідок збройної агресії російської федерації сім`я [PERSON] змушена була покинути власне житло та населений пункт, у якому проживала, винаймати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв?язки, відвідувати нові навчальні заклади, пристосовуватись до нових реалій. Сім`я позивачки змушена була вживати додаткових заходів для організації свого життя. Це зумовило відчуття страху та безпорадності, невпевненості в майбутньому, емоційної подавленості, пригніченості. Позивачка не може повернутись до рідного міста та проживає у місті Івано-Франківську, що призвело до значного погіршення її морального та фізичного стану. Отже, враховуючи доведений характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, виходячи із засад розумності, за вказаних позивачем обставин, суд визначає розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 5 000 000,00 гривень (3 000 000 грн за перебування в окупації та 2 000 000 грн за руйнування родинних, дружніх зв`язків). Відтак, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved