Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із вказаним позовом до Державного підприємства «Наш Дім», Фонду державного майна України про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, просить стягнути з Державного підприємства «Наш Дім» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 371 570 грн, поновити його на роботі на посаді головного інженера Державного підприємства «Наш Дім» з поновленням пропущеного строку позовної давності в один рік, як виключення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з наказом № 7-К від 01.03.2023 позивача було прийнято на посаду головного інженера Державного підприємства «Наш Дім» з 08.03.2023. Згідно з наказом № 12-К від 27.10.2023 [PERSON] звільнено з посади головного інженера на підставі актів про відсутність на робочому місці від 25.10.2023 та від 26.10.2023. Позивач вважає, що звільнення є незаконним, відповідачем не дотримано його прав та гарантій, як працівника, у зв`язку з чим останній звернувся до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. У судовому засіданні представник відповідача Державного підприємства «Наш дім» адвокат Лісовий О. О. щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, підтримав заперечення, викладені у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Крім того, просив застосувати строки позовної давності. У судове засідання представник Фонду державного майна України не з`явився, подав до суду письмові пояснення щодо пред`явленого позову, в яких просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, здійснювати , розгляд справи просив за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що згідно з наказом № 7-К від 01.03.2023 [PERSON] прийнято на посаду головного інженера Державного підприємства «Наш Дім» з 08.03.2023. Позивач зазначає, що згідно з наказом № 8-К від 01.03.2023 на нього покладено обов`язки директора Державного підприємства «Наш дім» з 08.03.2023. Відповідно до наказу № 12-К від 27.10.2023 [PERSON] звільнено з посади головного інженера на підставі акту про відсутність на робочому місці від 25.10.2023, акту про відсутність на робочому місці від 26.10.2023 (без підпису [PERSON] про ознайомлення з наказом). У судовому засіданні позивач [PERSON] повідомив, що в жовтні місяці 2023 року отримав поштою наказ № 12-К від 27.10.2023 про звільнення з роботи, не заперечує, що датою отримання поштового відправлення є 27.10.2023, тому вказане дає суду підстави вважати27.10.2023 датою ознайомлення позивача з наказом. Той факт, що позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення з посади, яку він обіймав, доводиться також тим, що 04.11.2024 позивач [PERSON] вже звернувся із заявою до нового керівника Підприємства, а саме до директора Державного підприємства «Наш дім» [PERSON] Позивач [PERSON] не надав жодного доказу на спростування актів про відсутність його на робочому місці від 25.10.2023 та від 26.10.2023, які б указували на те, що звільнення відбулось з порушенням прав останнього. Крім того, позивач стверджує, що з 08.03.2023 до 18.10.2023 він працював на посаді в. о. директора ДП «Наш дім», а тому вважає, що з 08.03.2023 до кінця звітного року, він працював на посаді головного інженера за сумісництвом, тому обсяг виконуваної ним роботи збільшився. Однак, ДП «Наш дім» не розрахувалось з ним за цей період роботи з урахуванням фактично виконаної роботи. За підрахунками позивача загальна заборгованість по заробітній платі (посади: в.о. директора, головного інженера, диспетчера) становить 371570 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Прем`єр-міністра України. Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема, реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; захист майнових прав державних підприємств, а також державних пакетів акцій (часток), що належать до сфери управління Фонду державного майна України на території України. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Фонд є уповноваженим органом управління, що здійснює контроль за діяльністю єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Наш дім» (код ЄДРПОУ 30723920) (далі - Підприємство), відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 683-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності» та акту приймання - передачі від 01.11.2022 із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду. Крім того, відповідно до розділу 7 Статуту Підприємства, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства № 372 від 23.02.2021, директор відповідно до покладених на нього завдань, зокрема призначає на посади та звільняє з посад працівників Підприємства, крім заступників директора, головного бухгалтера та керівника юридичної служби. Відповідно до п. 10.7.7 Статуту ДП «Наш Дім» (у редакції від 17.03.2023), призначення (обрання) та припинення повноважень директора Підприємства; затвердження умов трудового договору (контракту), що укладатиметься з ним; встановлення розміру його винагороди; призначення (обрання) особи, яка уповноважується на підписання трудового договору (контракту) з Директором Підприємства; здійснення контролю за додержанням вимог трудового договору (контракту). Тобто, призначення (обрання) та припинення повноважень директора Підприємства належить до виключної компетенції Суб`єкта управління Підприємства, тобто Фонду. Аналогічні положення містилися і в попередній редакції Статуту. Відповідно до наказу з особового складу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 30.07.2020 № 141-п виконувачем обов`язків директора Підприємства було призначено [PERSON] 17.02.2023 в.о. директора Підприємства [PERSON] звернулась до Фонду з проханням звільнити її з посади у відповідності до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до наказу Підприємства № 8-К від 01.03.2023 «Про внесення змін до наказу № 6-К від 01.03.2023 року» в.о. директора Підприємства [PERSON] самостійно, в порушення вимог Статуту та статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», припинила виконання своїх обов`язків та поклала виконання обов`язків директора Підприємства на [PERSON] . Тобто, покладення на [PERSON] виконання обов`язків директора Підприємства було здійснено [PERSON] з порушенням Статуту Підприємства. Таким чином, [PERSON] перевищила свої повноваження, оскільки право призначати керівника Підприємства, навіть тимчасово виконуючого обов`язки, належить виключно до сфери компетенції Фонду державного майна України. В подальшому, заявою від 11.04.2023 позивач [PERSON] звернувся до Голови Фонду державного майна України Умєрова В. І. з проханням призначити його на посаду директора Підприємства. Отже, про нелегітимність свого статусу позивач [PERSON] був обізнаний, що підтверджується його особистою заявою від 11.04.2023 на ім`я Голови Фонду державного майна України, в якій позивач просив призначити його на посаду директора Підприємства. Фонд державного майна України, діючи в межах своїх повноважень, розглянув питання призначення керівника ДП «Наш Дім» на засіданні профільної робочої групи, яка рекомендувала на цю посаду кандидатуру [PERSON] . Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 17.02.2020 № 286 (із змінами) у Фонді функціонує робоча група з розгляду питань, пов`язаних із здійсненням функцій з управління державними підприємствами та господарськими товариствами (в т. ч. щодо призначення керівників державних підприємств). За результатами засідання робочої групи одноголосно було прийнято рішення рекомендувати керівництву Фонду державного майна України кандидатуру [PERSON] для призначення директором Підприємства. Наказом Фонду державного майна України (п. 1 від 16.10.2023 № 1841 «Про вирішення кадрових питань державного підприємства «Наш дім» [PERSON] звільнено з посади в. о. директора Підприємства згідно з п. 5 частини першої статті 41 КзПП, призначено (п. 2) в. о. директора Підприємства [PERSON] та укладено і затверджено (п. 3 п. 4) з ним Контракт). Отже, [PERSON] не був у встановленому законом порядку призначений на посаду виконуючого обов`язки директора ДП «Наш Дім». Відповідно до статті 1 Конституції Україна - Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріплено положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2. 2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України № 6-р(II)/2019 від 04.09.2019). Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України (ст. 1). Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ст. 129-1 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Позивачем не надано жодного належного доказу щодо його незаконного звільнення з посади головного інженера та щодо невиплачених сум при звільненні. Наданий позивачем розрахунок заборгованості суд не бере до уваги, оскільки він складений щодо трьох посад, а саме: в. о. директора, головного інженера та диспетчера, а згідно матеріалів справи позивач працював лише на посаді головного інженера. Отже, враховуючи те, що в ході розгляду справи вимоги щодо невиплачених сум при звільненні не знайшли свого об`єктивного підтвердження, суд вважає, що вони є також безпідставними та не підлягають задоволенню. Крім цього, позивач звернувся до суду із позовною заявою 30.12.2024, в той час, як звільнення відбулося 27.10.2023. В позовній заяві позивач просив поновити строк на звернення до суду, однак жодної поважної причини пропуску строку не навів. Від представника відповідача Державного підприємства «Наш Дім» надійшла заява про застосування строків позовної давності. Згідно з частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Отже, позивачем пропущені строки звернення до суду, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. Положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п. 52 постанови ВП ВС від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, провадження № 15-52гс20). Указані висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 27.05.2021 у справі № 201/6689/19. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Ураховуючи те, що під час розгляду справи, неправомірність звільнення позивача не знайшла свого об`єктивного підтвердження, не установлено підстав для його поновлення на роботі та враховуючи наявні в справі докази, правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Наш Дім», Фонду державного майна України про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі - відсутні. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. В порядку ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, ураховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі статей 1, 2, 4, 5, 23, 175-177, 279, 1167 ЦК України, статей 21, 40, 42 КЗпП України, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про Фонд державного майна України»,

Outcome: dismissed