Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернулась до суду з позовом до Відділення поліції №1 Броварського районного управління поліції Головного управління поліції в Київській області, Броварського районного управління поліції Головного управління поліції в Київській області, Головного управління поліції в Київській області, Національної поліції України, Баришівської міжрайонної прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просила судстягнути з відповідачів суму моральної шкоди у розмірі 1000000 грн. 00 коп., завданої в результаті бездіяльності органів досудового розслідування, з державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а також стягнути витрати на правничу допомогу адвоката. Позовні вимоги обгрунтовні тим, що [PERSON] , звернулася до Відділення поліції № 1 Броварського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, яка обґрунтована тим, що її сусід, [PERSON] , завдав тілесних ушкоджень шляхом нанесення ударів по обличчю. Крім того, [PERSON] , проникав до будинку, який знаходиться в с. Перемога Броварського району Київської області шляхом зняття вікна та відкриття дверного замка, що відбулося, переважно, вночі. [PERSON] погрожував фізичною розправою, викрав кредитну картку та витратив мої кошти на невідомі покупки, а також вчиняв щодо дії розпусного характеру. Вказану інформацію позивач розповіла представнику Відділу поліції № 1. Пояснення були прийняті 06.09.2021 року, направлення на проходження судово- медичної експертизи позивач взяла у Відповідача 1 07.09.2021 року, а саме обстеження було пройдене 08.09.2023 року в Київському обласному бюро судово-медичної експертизи. Довідкою Київського обласного бюро судово-медичної експертизи від 08.09.2021 зазначено, що акт судово-медичної експертизи від 08.09.2021 року буде виданий по затребуванню слідчо-судових органів. Однак, Відповідач 1 вчинив неправомірну бездіяльність, а саме - не вніс матеріали для перевірки заяви стосовно кримінального правопорушення, вчиненого щодо [PERSON] , на підставі того, що «відсутність направлення на СМЕ не дозволяє встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень». У зв`язку з зазначеним, позивач подала скаргу на дії Відділу поліції № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області до Баришівського районного суду Київської області. Ухвалою від 28.04.2022 року у справі № 355/232/22 постановлено: «Скаргу [PERSON] щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та бездіяльність посадових осіб відділення поліції № 2 Броварського районного управління поліції ГУНП в Київській області, задовольнити».Службовим особам відділення поліції № 1 Броварського районного управління поліції ГУНП в Київській області внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами [PERSON] про кримінальне правопорушення, що зареєстровані в ЄО за № 4671 від 06.09.2021 року та № 5068 від 28.09.2021 року). Однак, досудове розслідування досі не закінчене. Позивач вважає, що факт бездіяльності представників Відповідача № 1 зафіксований судовим рішенням, а, оскільки Відповідач №1 не розпочав досудове розслідування за вчиненням [PERSON] щодо кримінального правопорушення, останній продовжував знущатися над позивачем та принижувати її. Позивач зазначає, що вона я є людиною похилого віку, психічний стан та нервова система значно слабше, ніж була раніше, вона переживала за своє життя та здоров`я, які перебували під загрозою через відчуття безкарності [PERSON] , не могла жити повноцінним життям через протиправну поведінку. Психічний та нервовий стан позивача значно погіршилися, Національна поліція України (частиною якої є Відділ поліції № 1), не вчинила жодних дій щодо захисту. Моральну шкоду оцінює в 1000000 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом У відзиві на позов представник відповідача 3 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що підставою для відшкодування шкоди позивачу є невнесення відомостей до ЄРДР за її заявою (що зареєстровані в ЄО за № 4671 від 06.09.2021 та за № 5068 від 28.09.2021), [PERSON] не надала докази на підтвердження того, чи внаслідок дій посадових осіб органів досудового розслідування їй завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенні стану здоров`я та з чого виходила позивач, визначаючи розмір моральної шкоди. Крім того, не підтверджено і розмір відшкодування послуг адвоката. Звертає увагу, що, суд не уповноважений у порядку судового контролю визначити рішення, бездіяльність слідчого, прокурора незаконними або протиправними. Ухвала суду за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора підтверджує лише факт реалізації особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально- процесуальним законодавством. Позивач не надала належних доказів заподіяння їй моральної шкоди, не довела та не підтвердила негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок нібито незаконних дій або бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Наголошує на тому, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. У відзиві на позов представник відповідача 4 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що належним відповідачем повинна бути держава Україна в особі відповідних органів, діями яких задано шкоду. Відповідачі 1, 2 не є юридичними особами, а є структурними підрозділами територіального підрозділу ГУНП в Київській області. Зазначає, що ухвалення слідчими суддями рішень в межах досудового розслідування не свідчить про протиправність дій державних органів, а саме задоволення скарги не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників та завданою шкодою. Розмір моральної шкоди вважає необґрунтованим, неспівмірним та призведе до безпідставного збагачення позивача. В судовому засіданні позивач та її позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити. Представник відповідача 3 заперечив щодо задоволення позову. Інші відповідачі в судове засідання своїх представників не направили, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлялись належним чином, причини неявки суд не повідомили. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматичний розподіл справи. 26.03.2025 р. справу передано до провадження судді Осаулова А.А. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2025 відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з довідки Відділення поліції №1 Броварського районного управління поліції Головного управління поліції в Київській області від 20.09.2021 р. 06.09.2021 р. до чергової частини надійшла заява [PERSON] про те, що 06.09.2021 р. близько 18:30 год. в [ADDRESS] [PERSON] вдарив рукою в обличчя, ЄО №4671 від 06.09.2021 р. 07.09.2021 р. [PERSON] направлення на проходження СМД отримала, але висновок СМД на момент прийняття рішення не надала, що унеможливлює встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Перевірку по заяві закінчено, матеріали перевірки списано, передано на зберігання до канцелярії. Відповідно до відповіді Відділення поліції №1 Броварського районного управління поліції Головного управління поліції в Київській області від 08.04.2025 р. в зв`язку з введенням воєнного стану та проведенням бойових дій військовими рф на території Баришівської територіальної громади службова документація та матеріали звернень були з знищені. Кримінальні провадження за зверненням [PERSON] по факту нанесення їй тілесних ушкоджень відсутні. 15.02.2022 до Баришівського районного суду Київської області надійшла скарга [PERSON] , про те, що 06.09.2021 та 28.09.2021 [PERSON] зверталася до відділення поліції №1 Броварського РУП ГУНП в Київської області із письмовою заявою про вчинення кримінального правопорушення, за якою вказано, що [PERSON] , вдарив в обличчя скаржницю. Зазначена заява зареєстрована в ЄО за № 4671 від 06.09.2021 та № 5068 від 28.09.2021. Відомості, згідно заяв [PERSON] не були внесені до ЄРДР в порушення ст. 214 КПК України. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 28.04.2022 р. Скаргу [PERSON] щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та бездіяльність посадових осіб відділення поліції № 1 Броварського районного управління поліції ГУНП в Київській області, задоволено, службових осіб відділення поліції №1 Броварського районного управління поліції ГУНП в Київській області зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами [PERSON] про кримінальне правопорушення, що зареєстровані в ЄО за № 4671 від 06.09.2021 та № 5068 від 28.09.2021. Як вбачається з відповіді слідчого управління ГУНП в Київській області від 31.07.2025 р. до канцелярії протягом 2022 року ухвала Баришівського районного суду Київської області від 28.04.2022 р. у справі №355/232/22 щодо внесення відомостей про кримінальне провадження щодо [PERSON] не надходила. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулась до суду в порядку ст.ст. 23, 1173, 1174 ЦК України з метою стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 1000000,00 грн, яка завдана внаслідок бездіяльності відповідачів щодо невнесення відомостей до ЄРДР за її заявою. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Наданим позивачем судовим рішенням, ухваленим у справі №355/232/22 не визнано дії чи бездіяльність посадових та службових жодного з відповідачів незаконними. У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі №757/221/21-ц зазначено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 листопада 2022 року в справі №755/9504/21 (провадження №61-7786св22), від 25 січня 2021 року в справі №227/4410/19 (провадження №61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі №227/3052/19 (провадження №61-22337св19), від 08 вересня 2021 року в справі №638/164/18 (провадження №61-446св21), від 01 грудня 2021 року в справі №638/3758/20 (провадження №61-12540св21). Згідно з висновками у постанові Верховного Суду від 21.05.2025 року у справі № 757/47970/16-ц сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем у касаційній скарзі ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2019 року у справі №285/3475/18-ц (провадження №48184св18), від 10 липня 2019 року у справі №522/3429/17 (провадження №28015св18), від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/18 (провадження №18842св19). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що діями саме відповідачів було завдано моральну шкоду. Позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідачі та заподіяною шкодою. Крім цього, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви [PERSON] не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, її права поновлено ухвалою слідчого судді про зобов`язання внести відомості до ЄРДР. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed