Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

У лютому 2025 року представник позивача Якименко А.О. звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначає, що між позивачем та відповідачем (відповідальним квартиронаймачем) [PERSON] встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідач [PERSON] оплату за надані позивачем послуги тривалий час не здійснює, у зв`язку з чим станом на 31.10.2024 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 28 496,57 грн., яка складається із: суми основного боргу 21 844,52 грн. за період з червня 2007 року по жовтень 2024 року, інфляційного збільшення суми боргу 5\~906,51 грн. за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року, 3% річних 745,54 грн. за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року. У вказаній квартирі зареєстрований також інший відповідач [PERSON] , який є солідарним боржником, оскільки користується нарівні з власником усіма правами та обов`язками. Відповідачам було направлено досудове повідомлення про наявність заборгованості та обов`язок її сплати, однак вказана вимога залишена відповідачами без задоволення. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача зазначену заборгованість та судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2025 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. 13.05.2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Шурина І.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилався на те, що відповідно до довідки на особовий рахунок [NUMBER] , яка охоплює період з червня 2007 року по жовтень 2011 року, кількість мешканців за адресою: [ADDRESS] зазначено 3 особи, що не відповідає довідці про склад сім`ї, з якої слідує що до 12.02.2013 року до складу сім`ї входило дві особи. Із розрахунку заборгованості, який сформовано 12.11.2024 року за період з липня 2018 року по жовтень 2024 року, не зрозуміло на яку кількість мешканців його складено, яким чином встановлено, що станом на липень 2018 року існувала заборгованість в сумі 17 564,12 грн. та як саме розраховано вартість послуг за кожен місяць заборгованості, на які позивач також нарахував інфляційні витрати та 3% річних. Зазначив, що матеріали справи не містять належного розрахунку заборгованості, а також документу, з якого вбачається в якому розмірі встановлено норму споживання на одну особу послуги з водопостачання та водовідведення. 21.05.2025 року представник позивача Скиба А.Ю. направила до суду відповідь на відзив у якій просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначила, що між КП «Дніпроводоканал» ДМР та відповідачами, як зареєстрованими у зазначеній квартирі, встановились фактичні відносини з приводу надання послуг згідно рішення ДМР № 526 від 20.04.1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» ДМР, по квартирі за адресою: [ADDRESS] , де відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . На підтвердження факту реєстрації місця проживання відповідачів за вишевказаною адресою позивачем надано довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому примішенні/будннку осіб, згідно якої за вказаною адресою зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на яких і здійснюється нарахування плати за послуги, однак позов пред`явлено на дві повнолітні особи а саме: [PERSON] та [PERSON] . Звернула увагу суду, що доказом наявності заборгованості по вказаному особовому рахунку до позовної заяви було додано довідка на особовий рахунок за період з 01.06.2007 року по 30.06.2018 року та, оскільки з липня 2018 року змінилось програмне забезпечення, за яким позивач веде особові рахунки споживачів послуг, - розрахунок заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 01.07.2018 року по 31.10.2024 року. Оскільки за даною адресою відсутній прилад обліку холодної води, нарахування на надані послуги здійснюються відповідно до діючих тарифів, згідно із встановленою нормою використання води та відповідно до кількості зареєстрованих осіб (кількості осіб, які були зареєстровані в той чи інший період на протязі заявленого) Також надала рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про норми питного водопостачання для населення м. Дніпра, та перелік тарифів для населення, які діяли в заявленому в позові періоді. Що стосується\~розрахунку заборгованості\~за пeрioд\~з 01.07.2018\~року по\~31.10.2024\~року зазначила,\~що він\~починається вже\~із існуючої\~заборгованості на\~01.07.2018\~року у\~розмірі 17\~564,12\~грн.\~оскільки вказаний\~розрахунок є\~продовженням довідки\~на особовий\~рахунок,\~в якій\~відображений борг\~по 30.06.2018\~року включно. Крім того, у вказаному розрахунку відображені норми та тарифи, які діяли в той чи інший період на протязі відображеного, а також міститься помісячна інформація про здійснені нарахування, оплати та перерахунки у разі наявності, що дає можливість перевірити правильність обчислення заборгованості. 13.08.2025 року відповідач [PERSON] просила долучити до матеріалів справи платіжні інструкції про сплату нею послуг за водопостачання та водовідведення. 13.08.2025 року від відповідачів до суду надійшли заяви про застосування строків позовної давності у яких вони зазначили, що позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.06.2007 року по 31.10.2024 року, а тому, відповідно до ст. 257 ЦК України, позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим просять відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за період з 01.06.2007 року по 30.10.2021 року. 01.09.2025 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшли додаткові пояснення у яких вона зазначила, що дійсно всі оплати, які були здійснені за період з листопада 2022 року по вересень 2024 року надходили до КП «Дніпроводоканал» ДМР. При цьому, у сумі заборгованості, заявленої до стягнення стороною позивача, вже враховано здійснені оплати. Звернула увагу суду, що сплата послуг за квитанцією від 10.11.2024 року у розмірі 1 000 грн. та від 27.02.2025 року у розмірі 1 000 грн. здійснена поза межами заявленого у позові періоду, а тому такі квитанції не відображено у розрахунку заборгованості. Щодо строків позовної давності зазначила, що з урахуванням змін, внесених до законодавства України, у вказаній справі слід застосувати строки позовної давності та стягнути заборгованість за період з 12.03.2017 року по 31.10.2024 року. Також представником позивача надано розрахунок заборгованості за період з 12.03.2017 року по 31.10.2024 року, згідно якого заборгованість складає 13\~099,72 грн., яка складається із: суми основного боргу за період з 12.03.2017 року по 31.10.2024 року у розмірі 6\~447,67 грн., інфляційного збільшення суми боргу за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року у розмірі 5\~906,51 грн., 3% річних за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року у розмірі 745,54 грн. У заяві від 03.10.2025 року представник позивача уточнила позовні вимоги у зв`язку із зміною прізвища відповідача « [PERSON] » на « [PERSON] ». Представник позивача Скиба А.Ю. надала до суду заяву у якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, з урахуванням наданих додаткових пояснень. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви у яких просили розгляд справи проводити за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» ДМР є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 21.02.2024 року № 79/47. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» ДМР та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб від 12.11.2024 року (а.с. 6). Реєстрація за вказаною адресою відповідачами не заперечувалась. За вказаною адресою також зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Із копії довідки № 10/5-903 від 07.05.2025 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] з 01.01.2007 по 11.02.2015 зареєстровано дві особи, а з 12.02.2015 по 31.12.2024 три особи. За даною адресою для оплати послуг з водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» ДМР відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що вбачається із розрахунку заборгованості по особистому рахунку за адресою: [ADDRESS] . 07.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, відповідно, після реєстрації шлюбу, прізвище відповідача було змінено на « [PERSON] ». Представником позивача надано до суду розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на станом на 31.10.2024 року заборгованість відповідачів за оплату послуг водопостачання та водовідведення у загальному розмірі складає 28 496,57 грн., яка складається із: суми основного боргу 21 844,52 грн. за період з червня 2007 року по жовтень 2024 року, інфляційного збільшення суми боргу 5\~906,51 грн. за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року, 3% річних 745,54 грн. за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року. Також, представником позивача надано уточнений розрахунок заборгованості за період з 12.03.2017 року по 31.10.2024 року, згідно якого заборгованість відповідачів за оплату послуг водопостачання та водовідведення складає 13\~099,72 грн., з яких: сума основного боргу за період з 12.03.2017 року по 31.10.2024 року складає 6\~447,67 грн., інфляційне збільшення суми боргу за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року складає 5\~906,51 грн., 3% річних за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року складає 745,54 грн. Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 5 ст.\~13\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживача обов`язку щодо оплати наданих йому послуг централізованого опалення, постачання гарячої води (підігріву питної води). Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц. Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 712/8916/17 (14-448цс19) від 07 липня 2020 року висловлена правова позиція, відповідно до якої факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Відповідно до п. 15 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року, який введено в дію 01 травня 2019 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року № 6-2951цс15. Частина 1 ст. 322 ЦК України визначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 5 ч. 3 ст.\~20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (із змінами і доповненнями), встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Матеріалами справи підтверджено, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Посилання представника відповідача у відзиві на те, що за адресою: [ADDRESS] з 01.01.2007 року по 11.02.2015 року зареєстровано дві особи, а з 12.02.2015 року по 31.12.2024 року три особи, а позов пред`явлено лише до двох відповідачів суд до уваги не приймає, оскільки згідно довідки про склад зареєстрованих осіб від 12.11.2024 року, за вказаною адресою, окрім відповідачів по справі, з 12.02.2015 року зареєстрований також [PERSON] , [INFO] , який є малолітньою особою, відповідно, позов до нього не може бути пред`явлено. Згідно із ст.\~67\~ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідачами було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Так, статтею 256\~ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується відносно неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст.\~261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. (ч. 5\~ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор протягом усього часу вправі заявити в суді вимоги про повернення тієї частини боргу, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.\~267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При вирішенні питання про застосування положень чинного законодавства про перебіг строку позовної давності, суд приймає до уваги той факт, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211\~(зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, який тривав до 30.06.2023 року. Разом з тим, 15.03.2022 року Верховною Радою України було прийнято\~Закон України\~«Про внесення\~змін до\~Податкового кодексу\~України та\~інших законодавчих\~актів України\~щодо дії\~норм на\~період дії\~воєнного стану» (№2120-IX), відповідно до якого\~прикінцеві та перехідні положення ЦК України\~були доповнені пунктом 19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента\~України «Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні» від\~24.02.2022\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З позову та розрахунків заборгованості вбачається, що позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за період з червня 2007 року по жовтень 2024 року, а позов подано до суду 21.02.2025 року. З огляду на викладене, приймаючи до уваги період дії карантину (з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року) та період дії в Україні воєнного стану (який на даний час триває), суд доходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за період з червня 2007 року по 12.03.2017 року, а тому заявлена заборгованість за вказаний період не підлягає стягненню. При цьому, як вбачається із розрахунку представника позивача, наданого у додаткових поясненнях, заборгованість відповідачів за оплату послуг водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , складає 13 099,72 грн., з яких: сума основного боргу за період з 12.03.2017 року по 31.10.2024 року складає 6 447,67 грн., інфляційне збільшення суми боргу за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року складає 5 906,51 грн., 3% річних за період з 01.07.2018 року по 31.01.2022 року складає 745,54 грн. На думку суду, вказаний розрахунок є належним та достатнім доказом наявності заборгованості за водопостачання та водовідведення. У вказаному розрахунку також відображено здійснені відповідачем оплати та враховано надані нею копії платіжних інструкцій про сплату послуг у сумі заборгованості. Відповідачами вказаний розрахунок не спростовано, свого контррозрахунку не надано. При цьому, суд звертає увагу, що сплата послуг за квитанцією від 10.11.2024 року у розмірі 1 000 грн. та від 27.02.2025 року у розмірі 1 000 грн. здійснена поза межами заявленого у позові періоду, а тому такі квитанції не відображено у розрахунку заборгованості та не приймаються судом до уваги. Суд також зазначає, що інфляційні втрати та 3% річних розраховані позивачем до 31.01.2022 року, що не порушує законодавство, зокрема постанову Кабінету\~Міністрів України\~№ 206\~від 05.03.2022 року про «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» відповідно до якої до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, з огляду на вимоги законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у даному випадку, суд вважає, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за оплату послуг за водопостачання та водовідведення за період з 12.03.2017 року по 31.10.2024 року, а відповідачами допущено порушення вимог Закону, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. У задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, як про те просив представник позивача, а тому сплачений позивачем судовий збір необхідно стягнути у рівних частках із відповідачів по справі пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1\~391,96 грн., тобто по 695,98 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial