Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

У лютому 2025 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просив суд : - визнати недійсним Наказ № 197-к/то від 24.12.2024 р. ТОВ «Українське агентство розмінування», яким звільнено [PERSON] , помічника фахівців з піротехнічних, саперних та підривних робіт, 24.12.2024 року з роботи за прогул без поважних причин згідно п.4 ч.І ст. 40 КЗпП України; - поновити [PERSON] на посаді помічника фахівців з піротехнічних, саперних та підривних робіт в ТОВ «Українське агентство розмінування». - стягнути з ТОВ «Українське агентство розмінування» на користь [PERSON] середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 24.12.2024 року по день ухвалення рішення суду; - стягнути за відшкодування моральної шкоди з ТОВ «Українське агентство розмінування» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 100000 грн. - стягнути понесені збитки на оплату юридичних послуг з ТОВ «Українське агентство розмінування» на користь [PERSON] у розмірі 17500 грн. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 24 грудня 2024 року наказом № 197-к/тр від 24.12.2024 року його було звільнено на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин, у зв`язку з відсутністю на роботі протягом усього робочого дня 23 та 24 грудня 2024 року. Позивач вважає, що Наказ про звільнення є незаконним та безпідставним, тому підлягає скасуванню, оскільки 11.12.2024 року він подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 24.12.2024 по 05.01.2025 року. Проте, пізніше позивач дізнався від роботодавця, що 24.12.2024 року його було звільнено з займаної посади за п. 4 ч.І ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Позивач вказує, що роботодавець не попереджав його про звільнення та не ознайомив з наказом про звільнення, а про той факт, що його звільнили з роботи він дізнався з листа № 403 від 25.12.2024 року. Окрім цього, позивач зазначає, що відповідно до консультативного заключення Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 від 26.12.2024 року він мав проблеми з правим плечовим та ліктьовим суглобами, що потребувало лікування. Тобто протягом вищевказаної відпустки він проходив лікування. Вказані обставини в сукупності послугували підставою для звернення до суду з метою захисту та відновлення порушених прав. Ухвалою суду від 13.03.2025 року у справі відкрито провадження для розгляду позову за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26.09.2025 до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКЕ АГЕНСТВО РОЗМІНУВАННЯ» на позовну заяву, в якому представник вказав, що звільнення [PERSON] є законним та обґрунтованим. 07.10.2025 позивач подав до суду заяву про проведення судового засідання без фіксації технічними засобами, вимоги підтримав та просив задовольнити. 07.10.2025 представник відповідача подав до суду клопотання про проведення судового засідання без фіксації технічними засобами, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 5 ЦПК України, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року N 6-р (II)/2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Судовим розглядом встановлено, що, на підставі заяви позивача від 15 листопада 2024 року про прийняття на роботу, наказом №167-к/тр від 15 листопада 2024 року позивач був прийнятий на посаду помічника фахівця з піротехнічних, саперних та підривних робіт з терміном випробування 1 місяць з 18.11.2024 року. Між позивачем та Товариством було укладено Строковий трудовий договір №18/11/2024 від 18 листопада 2024 року строком на 1 рік (до 18 листопада 2025 року). Відповідно до наказу ТОВ «Українське агентство розмінування» №178-к/тр від 27.11.2024 року, [PERSON] разом з іншими саперами та помічниками було відряджено в село Любимівка Миколаївської області для виконання робіт з гуманітарного розмінування з 01.12.2024 по 26.12.2024 року. 23 грудня 2024 року від керівника групи гуманітарного розмінування [PERSON] надійшла доповідна записка №23/12/2024 про те, що помічник фахівця з піротехнічних питань, саперних та підривних робіт [PERSON] 23 грудня 2024 року не з`явився на роботу в м. Миколаєві, про причини відсутності не повідомив. Під час телефонної розмови на пропозицію [PERSON] забрати його за місцем проживання та на автомобілі доставити на робоче місце, [PERSON] повідомив, що він перебуває в м. Києві. 23 грудня 2024 року комісією у складі: керівника групи гуманітарного розмінування [PERSON] , фахівців з піротехнічних, саперних та підривних робіт [PERSON] та [PERSON] складено акт № 1/2024 про відсутність [PERSON] на робочому місця в м. Миколаєві протягом усього робочого дня з 9:00 до 18:00. 24 грудня 2024 року від керівника групи гуманітарного розмінування [PERSON] , надійшла доповідна записка № 24/12/2024, відповідно до якої помічник фахівця з піротехнічних, саперних та підривних робіт [PERSON] 24 грудня 2024 року не з`явився на роботі. 24 грудня 2024 року комісією у складі: керівника групи гуманітарного розмінування [PERSON] , фахівця з піротехнічних, саперних та підривних робіт [PERSON] та [PERSON] складено акт № 2/2024 про відсутність [PERSON] на робочому місця в м. Миколаєві. Того ж дня, комісією у складі начальника відділу з управління персоналом [PERSON], юриста [PERSON] , головного бухгалтера [PERSON] та бухгалтера [PERSON] складено акт про відмову [PERSON] надати письмові пояснення з приводу причин відсутності на робочому місці 23 та 24 грудня 2024 року. 24 грудня 2024 року наказом № 197-к/тр від 24.12.2024 року позивача було звільнено, на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин, у зв`язку з відсутністю його на роботі протягом усього робочого дня 23 та 24 грудня 2024 року. Сторона відповідача вказує, що у зв`язку з тим, що [PERSON] відмовився від подальшого спілкування та покинув офіс підприємства, його не було ознайомлено з наказом про звільнення. Повідомлення за допомогою засобів телефонного зв`язку про необхідність ознайомитися з наказом, отримати трудову книжку та здати виданий йому спеціальний одяг, він ігнорував, і лише 15 січня 2025 року він прибув до відділу кадрів, де його під розпис було ознайомлено з наказом про звільнення. В цей же день він повернув спецодяг, про що свідчить акт передачі-приймання матеріальних цінностей № 1 від 15.01.2025 року. Вказане доводи позивачем жодним чином спростовано не було. Факт відсутності [PERSON] на робочому місці 23 та 24 грудня 2024 року також підтверджується Табелем обліку використаного робочого часу, відповідно до якого 23 та 24 грудня 2024 року [PERSON] протабельовані як прогули. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно до статті 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитись до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до п. 3.1.2 Строкового трудового договору Працівник зобов`язується дотримуватись трудової дисципліни, правил внутрішнього розпорядку, виконувати вимоги щодо охорони праці та техніки безпеки. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Окрім цього, твердження позивача про те, що 11.12.2024 року він подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 24.12.2024 по 05.01.2025 року, не відповідає дійсності, так само і твердження про написання такої заяви 23.12.2024 року про надання аналогічної відпустки строком на 1 день 23.12.2024 року, оскільки суду не надано доказів щодо отримання відповідачем таких заяв. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що за заявою [PERSON] , йому було надано відпустку без збереження заробітної плати 07.12.2024 року та в період часу з 09.12.2024 по 11.12.2024 року Також не може бути прийнято до уваги заява [PERSON] про те, що відповідно до консультативного заключення Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті № 2 від 26.12.2024 року, він мав проблеми з правим плечовим та ліктьовим суглобами, що потребувало лікування. Вказана обставина ніяким чином не робить причину відсутності [PERSON] на робочому місці 23 та 24 грудня 2024 року поважною, оскільки до лікарні він звернувся вже 26.12.2024 року. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову задоволенні позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладається на позивача та не підлягають розподілу. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed