Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» безпідставно набуті кошти розмірі 37 832,70 грн та вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що спірні кошти стягнуті під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 04.10.2021 року №32328, який в подальшому судовим рішенням визнаний таким, що не підлягає виконанню. Посилаючись на те, що спірні кошти стягнуті без достатньої правової підстави та у відповідності до ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню, просить стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на його користь 37 832,70 грн. в рахунок повернення коштів, стягнутих у виконавчому провадженні [NUMBER] з виконання виконавчого напису №32328 від 04.10.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського округу Бригідою В.О. в сумі 37 832,70 грн., а також стягнути витрати на правову допомогу. 01 серпня 2025 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачем не подано до суду відзив, який би містив заперечення на позов. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків. 04 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. вчинено виконавчий напис №32328 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 40 757,20 грн. З метою примусового виконання цього виконавчого документа, 23 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Баталіним Сергієм Сергійовичем відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року виконавчий напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. від 04.10.2021 № 32328 визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили. У межах виконавчого провадження [NUMBER], з метою примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 04.10.2021 № 32328 за час виконання виконавчого напису приватним виконавцем Баталіним С.С. було утримано на користь відповідача 37 832,70 грн. в рахунок погашення заборгованості на користь стягувача, 3 783,25 грн. - основна винагорода приватного виконавця, 500,00 грн - витрат на проведення виконавчих дій. Дані обставини підтверджено звітом про здійснення відрахувань ВП «Херсонська дистанція колії служби регіональної філії «Одеська залізниця «АТ «Укрзалізниця» за період з серпня 2023 по травень 2025 та Листом приватного виконавця Баталіна С.С. від 25.07.2025 року №39667. Враховуючи, що судовим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26.06.2025 року визнано оспорюваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, суд констатує, що виникли спірні правовідносини, які регулюються нормам статті 1212 Цивільного кодексу України, виходячи з такого. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Встановлено, що правовою підставою для набуття АТ «ПУМБ» грошових коштів у спірному розмірі став виконавчий напис нотаріуса, який рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню. Відтак, після набрання судовим рішенням законної сили, відпадала правова підстава для отримання таких коштів, а тому грошові кошти у розмірі 37 832,70грн. підлягають поверненню позивачу у відповідності до ст. 1212 ЦК України, а позовні вимоги підлягають задоволенню. У зв`язку із наведеним, суд прийшов до переконання про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити. Щодо вимог про стягнення з відповідача на його користь понесених витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, у матеріалах справи міститься: договір б/н від 07.04.2025 року про надання правничої допомоги [PERSON] ; квитанція №12 від 28.07.2025 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява №72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до квитанції № 12 від 28 липня 2025 року, позивачем було сплачено 7 000, 00 грн. на правову допомогу. Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22 зазначив: «Суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони». Враховуючи предмет позову, складність та обсяг справи, беручи до уваги, що відповідач не спростував розумність та співмірність витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00грн.

Outcome: approved