Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Лойко В.М. звернулася з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій позивач в особі представника просить: визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради народних депутатів Харківської області [PERSON] та [PERSON] було виділено житло за адресою: [ADDRESS] . На даний момент у вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , його дружина [PERSON] , його доньки [PERSON] , [PERSON] , та онук [PERSON] . Позивач самостійно сплачує рахунки з надання комунальних послуг із розрахунку зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, що ставить його у тяжке матеріальне становище. Відповідачі наразі проживають на тимчасово окупованій території, що позбавляє можливості вирішити даний спір у позасудовому порядку. Відповідачі проживають у садовому будинку, який розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності, відповідачі повертатися до вказаної квартири не бажають. При цьому позивач зазначив, що не чинить відповідачам будь-яких перешкод в проживанні та користуванні житловою площею. Відповідачі несплатою комунальних платежів та перебуванням на реєстраційному обліку в квартирі чинять позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою. Крім того, позивач вказав, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частка у двокімнатній квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а тому зняття з реєстрації у спірній квартирі не порушить право відповідачів на житло, гарантоване ст. 47 Конституції України. Ухвалою суду від 10.07.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 03.09.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просила судове засідання призначене на 07.10.2025 провести за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі у\~судове засідання\~не з`явилися,\~про день,\~час та\~місце слухання\~справи були\~сповіщені належним\~чином,\~у тому\~числі шляхом\~публікації оголошень\~на офіційному\~веб-порталі\~"Судова\~влада України", надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та проти задоволення позовних вимог не заперечували. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності та, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. На підставі рішень виконавчого комітету Червонозаводської районної ради народних депутатів Харківської області [PERSON] та [PERSON] було виділено житло за адресою: [ADDRESS] . Сторони по справі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідачі з 1993 у вказаному вище житловому приміщенні не проживають, квартирою не користуються, комунальні послуги не сплачують тощо. Такі обставини підтверджено копіями рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради народних депутатів Харківської області № 238/45 від 15.07.1980, рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради народних депутатів м. Харкова Харківської області № 227/2 від 04.10.1994, довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.03.2025, актами про фактичне не проживання громадян у житловому приміщенні від 24.06.2025, довідкою ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області від 24.07.2025. Крім того, відповідач [PERSON] у цій квартирі не проживає з 1993 року після того як вийшла заміж (тобто понад 30 років), проте у добровільному порядку з реєстрації не знялася, чим створює позивачу перешкоди у користуванні житлом (зокрема, у оформленні субсидії тощо). Щодо відповідача [PERSON] , він у даній квартирі фактично не мешкав, оскільки проживав за місцем фактичного проживання матері. Відповідачі виїхали на територію Запорізької області, у м. Бердянськ. Починаючи з 27.02.2022 відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376 місто Бердянськ є тимчасово окупованою територією і дана обставина створює перешкоду у знятті з реєстрації відповідачів у позасудовому порядку. Вказаний факт також підтверджено показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідками позивача. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі фактично не проживають у квартирі [ADDRESS] з 1993 року, участі в утриманні житла не приймають, будь-яких перешкод у проживанні ніхто не чинить, добровільно з реєстрації не знімаються з об`єктивних підстав знаходження та проживання на тимчасово окупованій території України. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України. 17.07.1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Статтею 47 Конституції України, передбачено що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої та частиною четвертою ст. 71 цього кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Учасниками провадження не доведено та судом не встановлено обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні та наявність будь-якої домовленості між сторонами з цього приводу. Проти цього не заперечують самі відповідачі, надавши до суду відповідні заяви про визнання позову. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад", зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном, належний користувач має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Також, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". Таким чином, підставами для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є їх непроживання як членів сім`ї наймача понад законодавчо встановлені строки та відсутність обставин, які б свідчили про поважність причин непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні. Відповідачі, погоджуючись з цим позовом, підтвердили факт їх непроживання понад встановлені строки у вказаній квартирі, не зазначили про поважність причин їх непроживання та не заявили про необхідність збереження за ними в подальшому права користування цим житлом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі\~викладеного,\~суд дійшов\~висновку про\~обґрунтованість вимог\~позивача та\~задоволення позовних\~вимог щодо\~визнання відповідачів\~такими,\~що втратили\~право користування\~житловим приміщенням\~за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн. На підставі ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, ЦПК України, ст.ст. 71, 72, 163 ЖК України, суд

Outcome: approved