Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження. \~ \~ \~ \~Позов мотивовано тим, що у свідоцтві про народження позивача невірно вказано по батькові батька позивача. Пояснює це тим, що на час зачаття позивача його батьки перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Після народження позивача його батько [PERSON] забрав його з пологового будинку, незважаючи на те, що на той час вони з матір`ю проживали окремо один від одного. Позивач вказує, що у дитинстві з братом періодично проживав разом із батьком [PERSON] , який увесь час займався вихованням та утримував їх. Усе своє життя позивач сприймав [PERSON] як свого батька, а той його - як свого сина. Зазначає, що весь час між ними були і є теплі сімейні стосунки, які ґрунтуються на любові та повазі один до одного. Також повідомив, що мати позивача [PERSON] покинула його у 2000 році і з того часу він проживав лише з батьком та перебував на повному його утриманні. З того часу вони з батьком постійно проживають спільно однією сім`єю, ведуть спільне домашнє господарство та піклуються один про одного. Оскільки матір позивача забрала з собою його свідоцтво про народження, позивач його отримував повторно, побачивши, що вказано по батькові « [PERSON] », він вирішив, що це помилка. Однак згодом з`ясував ту обставину, що запис про батька у актовому записі про народження позивача був вчинений зі слів його матері. Вважає, що зазначені обставини самі по собі дають підстави для встановлення того факту, що [PERSON] є батьком позивача. Крім того, 02.12.2016 між [PERSON] як дарувальником, [PERSON] і позивачем, як обдаровуваними був укладений договір дарування у рівних частках цілого садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Сам факт дарування [PERSON] свого будинку двом своїм синам у рівних частках, на думку позивача, свідчить про те, що [PERSON] є його батьком. Також позивач посилається на висновок про біологічне батьківство, відповідно до якого [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] . На підставі зазначеного просить встановити, що [PERSON] є його батьком та внести про це відповідні зміни до актового запису. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Просив їх задовольнити у повному обсязі з мотивів, зазначених у позовній заяві. Представник позивача підтримав думку позивача. Просив задовольнити позов. Просив не здійснювати розподіл судових витрат, а залишити їх за позивачем. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги повністю. Надав суду заяву, у якій викладено визнання позовних вимог у повному обсязі, просив долучити її до матеріалів справи та взяти до уваги при винесенні рішення. Також повідомив, що позивач є його сином. Невірно вказане його по батькові у свідоцтві про народження сина через конфлікт із колишньою дружиною. Повідомив, що вони розлучилися за півтора місяці до народження позивача. Реєстрацію народження їх сина здійснювала колишня дружина, яка навмисно, через погані стосунки, вказала інше по батькові відповідача у свідоцтві про народження їх спільного сина. Вказав, що виховував сина, постійно проживає із ним однією сім`єю тому і визнає позов повністю та просить задовольнити його. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги підстави визнання батьківства, зокрема: докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини, спільне виховання та утримання ними дитини. Така правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015, у справі № 6-20цс15, згідно з якою, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини 2 статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. Оскільки позивач, особа щодо якої потрібно визнати батьківство, народився [INFO] , до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КпШС України, відповідно до п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України 2004 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, і за загальним правилом застосовується до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Взаємні права та обв`язки батьків і дітей ґрунтуються на походженні дітей, засвідченому у вставленому порядку (ст.51 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків (ст.52 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-якого з них (ст.54 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Позивач народився [INFO] , про що 11 травня 1983 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області складений актовий запис №2077, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . У графі «Батько» зазначеного свідоцтва про народження міститься запис « [PERSON] », а у графі «Мати» - « [PERSON] ». З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00052364641 віл 12.07.2025 року встановлено, що відомості про батька у актовий запис про народження позивача внесені відповідно до ч. 2 ст. 55 КпШС України. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00052364621 від 12.07.2025 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 1979 року. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] та відповідно до повторного свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , який у подальшому змінив прізвище та ім`я на [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 18 січня 1983 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2025/009882757 від 21.07.2025 та відповідно до відомостей паспорту серії [NUMBER] від 23.11.1999, що належить [PERSON] про місце його проживання/реєстрації, встановлено, що позивач та відповідач проживають та зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 02.12.2016 [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] у рівних частках цілий садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновком про біологічне батьківство №82526801 від 27.06.2025, який складений ТОВ «Діагностичний пентр «МЕДІЛАБС», [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] . Ймовірність батьківства в становить 99,99999909%. За змістом положень ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~53 Кодексу про шлюб та сім`ю України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. Частиною другою ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України встановлено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~53 Кодексу про шлюб та сім`ю України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Як роз`яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, слід звернути увагу судів на те, що заяви про встановлення батьківства можуть бути прийняті до судового розгляду, якщо в органах РАГС проведено реєстрацію народження дитини. Згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. На вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України (ст. 9 Кодексу про шлюб та сім`ю України) У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. (ст. 11 Кодексу про шлюб та сім`ю України) Відповідно до ч. 1 ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 4 ст. 10 цього Кодексу суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії», Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому суд зазначив, що людина, котра намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності. Суд, не даючи оцінку правовим відносинам між сторонами у справі, не вправі позбавляти дозволених законом та обраних сторонами засобів доказування, оскільки за такої ситуації це порушить їх права у цивільному процесі, свідчитиме про порушення принципу диспозитивності та об`єктивного судового розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Біологічне батьківство [PERSON] відносно сина [PERSON] доводиться, зокрема висновком про біологічне батьківство з ймовірність 99,99999909%. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України`від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Водночас Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, суд дійшов висновку, що наявними у матеріалах справи доказами, поясненнями сторін у судовому засіданні доведено наявність визначених законом, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, підстав для визнання відповідача [PERSON] батьком дитини, тобто позивача [PERSON] . Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання батьком позивача [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 189 Кодексу про шлюб та сім`ю України реєстрація встановлення батьківства провадиться на підставі спільної заяви батьків або судового рішення. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998 року роз`яснено судам, що в тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про встановлення батьківства мають розглядатися лише одночасно з вимогами про вилучення відомостей про батька із актового запису про народження дитини, яким підтверджувалось інше її походження. Згідно зі ст. 190 Кодексу про шлюб та сім`ю України на підставі акта про встановлення батьківства органи реєстрації актів громадянського стану вносять відомості про батька в актовий запис і видають нове свідоцтво про народження дитини. Згідно з роз`ясненням, викладеним у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998, рішення про встановлення батьківства, факту батьківства, факту визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина повинна містити відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах РАГС (прізвище, ім`я, по батькові батька, число, місяць, рік його народження, національність, громадянство, місце постійного проживання й роботи, номер запису акта про народження дитини, коли та яким органом його складено). Відповідно до п. 20 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні від 18 жовтня 2000 року № 52/5, затверджених наказом Міністерства юстиції України, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. З наведених підстав суд вважає також правомірними викладені в позові вимоги щодо внесення змін до актового запису про народження [PERSON] , зазначивши відомості про батька - [PERSON] , [INFO] , виключивши відомості про батька - [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги потрібно задовольнити у повному обсязі. Розподіл понесених позивачем витрат суд не здійснює, оскільки позивач просив усі витрати, понесені ним у зв`язку із розглядом цієї справи, залишити за ним.

Outcome: approved