Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері . Представник позивача позовні вимоги мотивує тим, що 03.02.1981року між [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON] ) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 03.02.1981 року. [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від 10 вересня 2024 року. Представник зазначає, що позивач разом з чоловіком сумлінно виконували власний батьківський обов`язок, виростили та виховали доньку, надали дитині освіту, батьківських прав позбавленні не були. В той же час, відносини з донькою погіршились і остання повністю ігнорує прохання батьків в наданні будь якої допомоги, в тому числі матеріальної, хоча, Позивач як особа пенсійного віку її потребує. Вказує, що позивач є непрацездатною особою, жодного доходу не отримує, що підтверджується відомостями з Пенсійного фонду України, а відтак потребує матеріальної підтримки. Рівень доходу становить менше прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, який становить з 01 січня 2025 року - 3028 грн. Представник зазначає, що позивач має захворювання, основний діагноз - первинний генералізований остеоартроз. Супутнє захворювання - гупертонічна хвороба 1 ст. 1 ст. Вищевказане підтверджується відомостями з Клініки «Гемо Медика», формою первинної облікової документації № 072/о від 07.04.2025 року, а відтак позивачу необхідні кошти на вартісне лікування. Таким чином, мати -позивач потребує від власної дитини - відповідача матеріальної допомоги на лікування та на прожиття, яку Відповідач відмовляється надавати і взагалі припинила спілкування з батьками. З огляду на викладене, позивач вважає, що розмір аліментів на утримання матері повинен становити не менше прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб та визначений Позивачем в розмірі 1/6 доходів Відповідача, щомісячно з дня пред`явлення позову та довічно. Оскільки в добровільному порядку відповідач не надає допомогу на утримання матері, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. З посиланням на викладене, на приписи ст. 202 СК України, просить суд: стягнути з [PERSON] , ( [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ), на користь [PERSON] (зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ; адреса проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання повнолітньою донькою матері у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно з дня пред`явлення позову до суду і довічно. Позиція сторін по справі: Позивач та її представник у судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Представник позивача подав до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України. Оскільки відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру інформація щодо [PERSON] не надана, та згідно відповіді з Виконавчого комітету Ужгородської міської ради повідомлено, що [PERSON] не перебуває на обліку в департаменті соціальної політики Ужгородської міської ради, то [PERSON] викликалася до суду через оголошення на офіційному веб -сайті судової влади України, на 13.08.2025 року на 13 год. 50 хв. ; 08.09.2025 року на 09 год. 20 хв. на 01.10.2025 року на 09 год. 30 хв. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заяви. Клопотання. 13.08.2025 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 03.06.2025 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято справу та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Дослідивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи івирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Фактичні обставини справи встановлені судом: Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 03.02.1981 року, який зареєстрований Ялтинським Виконкомом Кримської області, актовий запис №91, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 03.02.1981 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Як встановлено судом, під час перебування у шлюбі у сторін народилася дочка: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.09.2024 року, виданим повторно, копія якого приєднана до матеріалів справи. Судом встановлено, що згідно санаторно-курортної карти від 07.04.2025 року виданої ТОВ «Гемо Медика» вбачається, що [PERSON] має діагноз: М15.0 Первинний генералізований остеоартроз та згідно висновку потребує санаторно - курортне лікування. Нормативно-правове обґрунтування. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] є повнолітньою рідною дочкою позивача [PERSON] . Позивач посилається на те, що відповідач жодним чином не надає їй матеріальної допомоги , хоча зобовязана це робити. Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За положеннями ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Сімейним кодексом України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків. Отже, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Відповідно до ст.205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК України). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі №212/1055/18-ц від 05.09.2019. Також Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі №301/160/17 виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позовні вимоги про стягнення аліментів на своє утримання з дочки позивач обґрунтовувала тим, що вона є непрацездатною, має захворювання, основний діагноз - первинний генералізований остеоартроз. Супутнє захворювання - гупертонічна хвороба 1 ст. 1 ст. Вищевказане підтверджується відомостями з Клініки «Гемо Медика», формою первинної облікової документації № 072/о від 07.04.2025 року, а відтак позивачу необхідні кошти на вартісне лікування. Суд звертає увагу позивача, що надана інформація з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за період з 1999 по 2014 роки не може бути єдиним доказом на підтвердження доводів позивача про те, що вона потребує матеріальної допомоги та не свідчить про її непрацездатність та потребу у матеріальній допомозі. Інших відомостей з будь-яких реєстрів, позивачем до суду не надано. Разом із тим актуальних доказів щодо свого незадовільного матеріального стану та потреби в матеріальній допомозі позивачем суду не надано. З наданих відомостей неможливо встановити фінансове становище позивача на момент звернення до суду та на момент розгляду справи. Також позивачем не надано актуальних відомостей про поточний стан її здоров`я та потреб в лікуванні, відомостей про неотримання нею інших доходів, крім пенсії, про наявність або відсутність у власності майна, що може приносити дохід тощо. Окрім того не надано інформації щодо отримання державних пільг, субсидій та інших соціальних виплат, про склад сім`ї та наявність у [PERSON] інших дітей, чоловіка, тощо. Суд наголошує, що сам по собі факт непрацездатності особи не зумовлює виникнення у дітей обов`язку її утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, доказів щодо недостатності доходу позивача для покриття його щомісячних обов`язкових витрат суду не надано. Недоведення належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі виключає можливість застосування ч.1 ст.202 СК України та покладення на відповідача обов`язку утримувати свою матір. За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України ,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 01.10.2025 року, дата складання повного судового рішення-06.10.2025 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -06.10.2025 року.

Outcome: dismissed