Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2019 по 31.01.2025 у розмірі 17776,51 грн, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що [PERSON] (в минулому - [PERSON] ) є власником квартири [ADDRESS] . ТОВ «КУЖЕ «Новосервіс», як обслуговуюча організація надає послуги з утримання будинків та його прибудинкової території та виконує функції балансоутримувача будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 01.06.2011 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 104-008/1 «Про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг». Відповідач отримувала послуги з утримання та управління будинком, прибудинкової території, комунальні послуги та додаткові послуги по квартирі [ADDRESS] , проте зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги у повному обсязі виконані не були, у зв`язку із чим, за період часу з 01.11.2019 по 31.01.2025 утворилась заборгованість по квартирі у розмірі 17776,51 грн (а.с. 1-78). Ухвалою суду від 03.03.2025 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с. 83). 20.08.2025 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Білоус Н.В. до суду було подано заперечення на позовну заяву, які за своєю суттю є відзивом, в яких остання просила поновити строк на подання заперечень та відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування зазначала, що відповідач пред`явлені до неї позовні вимоги про стягнення заборгованості не визнає. Заявлений у позовній заяві період стягнення боргу за надані послуги з утримання та управління будинком, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг по квартирі [ADDRESS] охоплює з 01.11.2019 по 31.01.2025 в загальному розмірі як вказано у прохальній частині позовної заяви в сумі 17776 грн 51 коп. Тобто вказаний термін перевищує передбачений законом строк позовної давності в три останні роки (31.01.2022 р -31.01.2025 р.) та не є обґрунтованим на думку відповідача, не підтверджений актом звірки взаєморозрахунків між сторонами та не підлягає задоволенню. Крім того, станом на день розгляду судом заявлених позовних вимог (серпень 2025 року) позивач стверджує, що у відповідача є заборгованість за надані послуги, але не враховує, що після звернення до суду та відкриття провадження у справі відповідачем оплачуються кошти за надані комунальні послуги та сума заявлених вимог не відповідає реальному стану взаєморозрахунків між сторонами (викладене може бути підтверджено квитанціями, копії яких додаються до письмових пояснень). Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» не надає будь-якого механізму розрахунку заборгованості та вказує в предметі позову незрозумілий та некоректний період, за який наче існує заборгованість, що ставить під сумнів суму боргу. Позивачем не було здійснено жодних спроб щодо досудового врегулювання спору чи реструктуризації боргу (а.с. 108-113). 26.08.2025 представником позивача - Бабур О.П. до суду подано заперечення на письмові пояснення, в яких остання зазначала, що відповідно до розрахунку заборгованості відповідача за надані послуги з утримання та управління будинком, прибудинкової території, комунальні та додаткові послуги по житловому приміщенню № 8 в буд. [ADDRESS] за період 01.10.2021 по 31.01.2025 загальна сума боргу складає 77173,35 грн. (оригінальний примірник міститься в матеріалах справи (додаток 14 до позовної заяви). У зв`язку з цим, в пункті 2 прохальної частини позовної заяви міститься описка за період 01.11.2019 по 31.01.2025, а також описка в сумі боргу 17776,51 грн. Крім того, зазначала, що строків позовної давності не порушено, оскільки вони продовжувалися в період дії карантину та воєнного стану. Заходи щодо досудового врегулювання спору не вживалися оскільки їх проведення є не обов`язковим за законом. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи містяться заява представника позивача про розгляд справи без її участі. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з цього, враховуючи наявний в матеріалах справи відзив відповідача, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності. Як вбачається з розрахунку заборгованості, представником позивача заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2019 по 31.01.2025. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Статтею 258 ЦК України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягала частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21, від 16.11.2023 у справі № 487/1342/21. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12.03.2020 у межах позовної давності знаходиться період з 12.03.2017. Таким чином, з 01.07.2023 строки позовної давності мали б продовжуватись, однак 24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє до теперішнього часу. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24/02/2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2019 по 31.01.2025, заявлені в межах позовної давності. За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що [PERSON] (в минулому - [PERSON] ) є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності Серії [NUMBER] від 27.05.2011 та витягом № 30620399 від 14.07.2011 Про державну реєстрацію прав (а.с. 7-12). ТОВ «КУЖЕ «Новосервіс», як обслуговуюча організація надає послуги з утримання будинків та його прибудинкової території та виконує функції балансоутримувача будинку за адресою: [ADDRESS] . 20.10.2010 згідно Акту приймання-передачі житлового будинку [ADDRESS] вищезазначений будинок та його прибудинкову територію ТОВ «КУЖЕ «Новосервіс» було прийнято на облік для подальшого утримання, експлуатації та обслуговування (а.с. 14-16). Між ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» та [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] , було укладено Договір № 104-008/1 від 01.06.2011 «Про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг», предметом якого є надання житлово-комунальних послуг, в т. ч. послуг з утримання будинку, прибудинкової території, послуг з централізованого постачання і водовідведення холодної та гарячої води, послуг з централізованого опалення, компенсації електроенергії та додаткових послуг, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-22). Відповідно до п. 3.1., 3.2. Договору № 104-008/1 від 01.06.2011 розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, на підставі рахунку, виставленого Виконавцем. Рахунок надається Споживачу до 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим. Послуги оплачуються Споживачем в безготівковій формі шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок Виконавця відповідно до п. 3.3 Договору. Згідно з п. 3.5. Договору № 104-008/1 від 01.06.2011, Виконавець та Споживач домовились про те, що у випадках зміни та/або встановлення органами місцевого самоврядування та/або іншими органами/установами, які мають відповідні повноваження, тарифів стосовно послуг, зазначених у п. 3.3. Договору, то вартість послуг, вказаних у п. 3.3. Договору, автоматично змінюється на відповідну суму зміни тарифів без укладення Сторонами додаткового договору та без дотримання інших додаткових формальностей. Інформація щодо зміни тарифів доводиться до відома Споживача шляхом публікації нормативних документів, якими змінюються/встановлюються тарифи, в офіційних друкованих виданнях та не потребує додаткового повідомлення зі сторони Виконавця. Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто означена стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є здійснення оплати за надані йому послуги, у розмірі та у валюті, визначеними договором. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язання. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків ї правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Фактичне надання таких послуг підтверджується актами виконаних робіт. З огляду на вищенаведені норми Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц. Користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків затверджених Постановою КМУ №45 від 24.01.2006 Про внесення змін до постанови Кабміну від 08.10.1992 №572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг. Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17. Так, відповідно до долучених до позовної заяви розрахунків (а.с. 30-31), позивач вказує, що у період 01.10.2019 по 31.01.2025 у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 77173,35 грн. Разом з тим, як вбачається із долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості за період з 01.10.2019 по 31.01.2025 за адресою: [ADDRESS] , вже станом на 01.10.2019 заборгованість відповідача складала 59138,18 грн, тобто із наданого позивачем у якості доказу розрахунку заборгованості неможливо встановити період виникнення такої заборгованості (а.с. 30). Крім того, під час розгляду справи представником відповідача було долучено у якості доказів сплати заборгованості квитанції про оплату відповідачем житлово-комунальних послуг за січень 2025 року, грудень 2024 та лютий 2025 (а.с. 111-113), проте представником позивача в запереченнях на письмові пояснення відповідача жодним чином не було зазначено про надходження даних коштів та про зміну розміру заборгованості. Таким чином, не можливо встановити за який період утворилася заборгованість у розмірі 77173,35 грн, чи існувала вказана заборгованість відповідача на момент звернення до суду із вказаним позовом, чи зменшилася заборгованість у зв`язку з частковою сплатою відповідачем боргу за період розгляду справи та чи вірним є розрахунок наданий позивачем. При цьому, суд також позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок заборгованості за надані позивачем послуги. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим, позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed