Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-06 00:00:00

Заочним рішення від 04.02.2016 року Іванівський районний суд Одеської області позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління АТ „Ощадбанк" заборгованість в розмірі 461 757 грн. 85 коп. та судові витрати у розмірі 3 654 грн. 00 коп., понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 10.06.2025 року вказане заочне рішення було скасоване, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, уточнивши позовні вимоги 04.08.2025 року, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2197-н від 11.12.2007 року, станом на 21.07.2025 року, в сумі 245059,98 грн., яка складається з: втрат від інфляції по простроченому основному боргу у розмірі 149466,38 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом у розмірі 72053,83 грн., 3% річних по простроченому основному боргу у розмірі 17182,46 грн., три відсотки річних по прострочених відсотках 6357,31 грн. Дані нарахування були здійснені за період з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року. Звертаючись до суду з вказаними вимогами, представник позивача посилався на положення ст.625 ЦК України та постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-ц, відповідно до якої, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки по даній справі позивач звернувся до суду 29.07.2015 року, тому вказаний період є вірним. В свою чергу, представник відповідача не погоджуючись з заявою про уточнення позовних вимог, та не визнаючи позов в цілому, подала до суду відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого вказала, що 11 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2197-н, згідно з яким Банк зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього Договору Кредит в сумі 199 750,00 грн., а Позичальник зобов`язується прийняти належним чином використати та повернути Кредит в сумі 199 750,00 грн., сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 17 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором (далі-Кредитний договір). За вказаним Кредитним договором кредит надається на 60 місяців з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше «11» грудня 2012 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2011 року, справа № 2\-5715/11, було задоволено позовні вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» суму боргу за Кредитним договором № 2197-н від 11 грудня 2007 року в розмірі 344 329 грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічний розгляд справи в розмірі 120 гривень, а всього 346149 грн. 09 коп. За вказаним рішенням відкрито виконавче провадження № 59775118, на підставі виконавчого листа № 2-5715/11, виданого 14.03.2012 року щодо стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 346 149,09 грн. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом з приводу тієї самої заборгованості в подальшому змінив позовні вимоги, заявивши вимоги про стягнення 3% річних та втрат від інфляції, однак відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З позовом позивач звернувся 29.07.2015 року, тому у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Окрім цього, представник відповідача зазначила, що згідно з розрахунком заборгованості, наданої позивачем вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних нараховані на основний борг та на суму заборгованості за процентами, що є помилковим. Адже інфляційні нарахування та відсотки річних не є грошовим зобов`язанням у розумінні вимог ст. 625 ЦК України, а сам по собі факт їх стягнення судовим рішенням у справі № 2-5715/11, що було винесене Приморським районним судом м. Одеси не змінює їх правову природу. Сторона відповідача вважає, що чинним законодавством не передбачено можливості нарахування індексу інфляції та 3% на відсотки річних та інфляцію. У судовому засідання представник позивача на задоволенні позову наполягала з підстав вказаних у уточненій позовній заяві, зазначила, що сума заборгованості відповідача була зменшена на розмір суми за яку був реалізований предмет застави, однак для погашення всього боргу її є недостатньо. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав необґрунтованості позовних вимог, просили застосувати до заявлених вимог строки позовної давності, про що вказано у відзиві на позов. Заслухавши сторін по справі, перевіривши законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог по суті, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступним підстав. Судом встановлено, що 11.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління, правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2197-н про надання кредиту в сумі 199750,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17% річних, терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11.12.2012 року, що підтверджується копією договору. У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 11.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір застави, що підтверджується копією договору. Згідно з п.1.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 199750,00 гривень, а також сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 17% річних, на умовах та в строки, визначені цим договором. Позивачем зобов`язання за кредитним договором виконано та надано 11.12.2007 року відповідачу кредит у розмірі 199750,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення та не оспорюється відповідачем. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2011 року, справа №2\-5715/11, було задоволено позовні вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» суму боргу за Кредитним договором № 2197-н від 11 грудня 2007 року в розмірі 344 329 грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічний розгляд справи в розмірі 120 гривень, а всього 346149 грн. 09 коп., що визнано сторонами по справі. Даних щодо виконання зазначеного вище рішення суду у справі №2-5715/11 суду не надано. Заочним рішення від 04.02.2016 року Іванівський районний суд Одеської області позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління АТ „Ощадбанк" заборгованість в розмірі 461 757 грн. 85 коп. та судові витрати у розмірі 3 654 грн. 00 коп., понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 10.06.2025 року вказане заочне рішення було скасоване, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, уточнивши позовні вимоги 04.08.2025 року, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2197-н від 11.12.2007 року, станом на 12 квітня 2019 року, в сумі 113444,67грн., яка складається з: втрат від інфляції по простроченому основному боргу у розмірі 149466,38 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом у розмірі 72053,83 грн., 3% річних по простроченому основному боргу у розмірі 17182,46 грн., три відсотки річних по прострочених відсотках 6357,31 грн. Дані нарахування були здійснені за період з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року. Сторона відповідача, визнаючи наявність несплаченої заборгованості за кредитним договором №2197-н від 11.12.2007 року, своїх розрахунків не надала. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено та не оспорювалося відповідачем, що останній належним чином не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором №2197-н, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами, що також підтверджується наявністю рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2\-5715/11. Рішення не оскаржене та набрало законної сили, що визнано сторонами та підтверджено судом шляхом дослідження тексту рішення у ЄДРСР. Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18. Таким чином, з ухваленням у 2011 році рішення про стягнення заборгованості за Кредитним договором №2197-н, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, яке на момент звернення Банку до суду з даним позовом не виконано відповідачем. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), тоді як у даному випадку, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, зобов`язання не було виконано. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у цивільній справі №127/15672/16-ц. При цьому, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що помилковим є висновок суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості, висловлений касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 18 липня 2018 року у справі №331/3787/16-ц, від 5 грудня 2018 року у справі №754/7151/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №206/7190/14-ц. Як встановлено судом та не спростовано стороною відповідача, у цій справі АТ «Державний Ощадний банк України» пред`явило позов 29.07.2015 року, а тому має право на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України за останні три роки, які передували подачі позову, тобто з 29.07.2012 року по 29.07.2015 року. Тому клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України задоволенню не підлягає. Що стосується суми, заявленої до стягнення, то суд вказує на таке. Відповідно до статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За частиною першою статті 629\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). За положеннями ст.625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відтак, оскільки отримання гарантій відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України є беззаперечним правом кредитора, то вимоги АТ «Державний ощадний банк України» в частині стягнення 3% річних від прострочених сум заборгованості за тілом кредиту та відсоткам та інфляційних витрат підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, наданий позивачем розрахунок його складові відповідач не спростував, контррозрахунку боргу не надав. Клопотання про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання вірності нарахування 3% річних та втрат від інфляції не заявлялось. Суд констатує, що не може брати на себе функції експерта у справі та здійснювати перерахунок суми заборгованості. Суд також вказує та ту обставину, що саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору, факт отримання відповідачем суми кредиту та прострочення зобов`язання, а на відповідача - обов`язок довести належне виконання договірних зобов`язань чи спростувати розмір існуючої заборгованості у разі заперечення проти вимог позивача, або ж право визнати позовні вимоги повністю чи частково. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зважаючи на вищезазначене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №2197-н від 11.12.2007 року, станом на 21.07.2025 року, в сумі 245059,98 грн., яка складається з: втрат від інфляції по простроченому основному боргу у розмірі 149466,38 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом у розмірі 72053,83 грн., 3% річних по простроченому основному боргу у розмірі 17182,46 грн., три відсотки річних по прострочених відсотках 6357,31 грн. Застосовуючи норми процесуального права, суд виходив з такого. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (станом на день звернення до суду 29.07.2015 року). Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2015 року складала 1218,00 грн. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 3 мінімальних заробітних плат - 3654,00 грн. При цьому, так як сума до стягнення була зменшена відповідачем, то 1% ціни позову 245059,98 грн. складає 2450,60 грн, які належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved