Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 11.10.2024 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу спільних дітей не мають, також не мають спільно набутого майна. На даний час проживають окремо та шлюбні стосунки не підтримують. Просить розірвати шлюб, який укладено 11.10.2024 року з [PERSON] . Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно ч. 1 ст.280ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 11.10.2024 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4 ст.56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються тривалий час, мешкають окремо, не ведуть спільне господарство, шлюб між сторонами фактично розпався, а сім`я носить формальний характер. Спільних дітей немає. Враховуючи зазначені норми права та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про те, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Оскільки позивачем не ставилося питання про стягнення з відповідачки судових витрат, останні залишаються по фактично понесеними.

Outcome: approved