Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-30 00:00:00

Позивачка, в інтересах якої діє представник звернулася до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] у порядку набувальної давності, відповідно до положень статті 344 ЦК України. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 21 листопада 2000 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] була укладена угода про завдаток, відповідно до якої [PERSON] передав завдаток в сумі екв. 400 (чотириста) доларів США в рахунок наступного договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який буде оформлятись не пізніше 21 листопада 2002 року за суму екв. 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.11.1995 року [PERSON] належала частина жилого будинку за вищевказаною адресою. Дана угода була укладена між чоловіком позивачки та сином [PERSON] , оскільки останній на той час знаходився в рф. В подальшому [PERSON] теж переїхав до рф та більше не повернувся на територію України, спочатку він виходив на контакт та просив відстрочити похід до нотаріуса, а потім взагалі перестав виходити на зв`язок. Спадкоємців, які б бажали оформити спадщину відсутні, спадкова справа за цією часткою не відкривалася. В подальшому, 17.07.2001 року був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] , якій належала друга частина вищевказаного житлового будинку, продала позивачці 1/2 частину даного будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель розташованих на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином родина позивачки стала мешкати у вказаному будинку, 1/2 частина якого так і залишилась до теперішнього часу зареєстрованою на [PERSON] . Пізніше позивачці стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] померли. З часу оформлення договору купівлі-продажу частини житлового будинку позивачка з чоловіком, до їх розлучення, проживали у вказаному домоволодінні, зробили ремонт, позивачка сплачує комунальні послуги, підтримує порядок біля будинку. Таким чином, впродовж 23 років [PERSON] фактично проживає у спірному будинку, доглядає за будинком та прибудинковою територією, здійснює ремонт і покращення всього домоволодіння та вважає, що у неї виникло право власності на весь будинок за набувальною давністю, тому вона звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду, надано час сторонам для подання заяв по суті. 11.09.2025 року справу призначено до судового розгляду. Позивачка та її представник у судове засідання не зявилися, адвокат надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача у судове засідання не зявилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, справу просила вирішити на розсуд суду. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.11.1995 року виданого нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Лавренко Л.А., власником житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.11-12). 21 листопада 2000 року між чоловіком позивачки [PERSON] та сином [PERSON] - [PERSON] була укладена угода про завдаток, відповідно до якої [PERSON] передав завдаток в сумі екв. 400 (чотириста) доларів США в рахунок наступного договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який буде оформлятись не пізніше 21 листопада 2002 року за суму екв. 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США (а.с.13). 17.07.2001 року був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] , якій належала друга частина вищевказаного житлого будинку, продала позивачці 1/2 частину даного будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель розташованих на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). З копії технічного паспорта на вищевказаний будинок від 17.07.2001 року вказано, що [PERSON] є власником частини даного будинку (а.с.16-22). Крім того, впродовж 23 років [PERSON] фактично проживає у спірному будинку, доглядає за будинком та прибудинковою територією, здійснює ремонт і покращення всього домоволодіння, сплачує комунальні послуги та вважає, що у неї виникло право власності на весь спірний будинок за набувальною давністю, тому вона звернулася до суду з вказаним позовом. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивачкою обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В порядку ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У справі «Серявін та інші проти України», №4909/04, §58, рішення від 10.02.2010, Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Судом встановлено, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, а саме починаючи з 2001 року по теперішній час, а відтак відповідно до положень ст. 344 ЦК України, наявні правові підстави для набуття нею права власності на нерухоме майно, а саме на 1/2 частину будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . літ. Al м.Лозова, Харківська область, яка належала [PERSON] . Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність заперечень, беручи уваги всі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved