Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до СТОВ «Нива» про усунення перешкод у користуванні майном. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Ватажок-Сташинською А.В. від 06.11.2023р. задоволено заяву представника відповідача адвоката Новікова Михайла Володимировича про відвід головуючого судді від розгляду цивільної справи № 695/752/22 та передано дану справу до канцелярії Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області для здійснення повторного автоматизованого розподілу у порядку ст. 33 ЦПК України. Автоматизованою системою документообігу суду дана справа передана до розгляду головуючому судді Середі Л.В. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09.11.2023 прийнято справу до свого провадження, призначено підготовче засідання. Позивач обґрунтовує свої вимоги (з урахуванням зміни предмета позову) тим, що він, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] , є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7121584700:06:001:0519, площею 3,0655 га., що знаходиться на території Зорівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Позивач під час оформлення своїх спадкових прав збирав інформацію про будь-якого користувача вказаної земельної ділянки та відомості про таких були відсутні. Про те згодом позивачем було виявлено реєстрацію права оренди земельної ділянки за СТОВ «Нива», яка була проведена виконавчим комітетом Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області. Позивач наполягає, що правові підстави для користування вказаною земельною ділянкою у СТОВ «Нива» відсутні, оскільки ні він ні його мати договір оренди землі від 2009 року, на підставі якого 01.02.2022 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав оренди земельної ділянки з кадастровим номером 7121584700:06:001:0519, не підписували, орендної плати за користування земельною ділянкою не отримували. З метою отримання інформації про наявні договори оренди з [PERSON] позивач звернувся до СТОВ «Нива» однак вказаний запит залишився без будь-якого реагування та відповіді. Таким чином позивач, вважаючи свої права порушеними звернувся до суду із вказаним позовом. Відзив від СТОВ «Нива» у встановленому законом порядку та строки до суду не надходив. Ухвалою суду від 21.05.2025 підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судових засіданнях позивач на задоволенні позову наполягав, при цьому пояснив, що під час оформлення спадкових прав на земельну ділянку у 2021 році, нотаріусом була встановлена відсутність зареєстрованих прав оренди щодо вказаного об`єкта нерухомого майна. Однак, запис про право оренди на підставі Договору від 2009 року був внесений Державним реєстратором лише у лютому 2022 року. Позивачем з`ясовано наявність множинності договорів оренди щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, а саме: Договорів, датованих 2003, 2007 та 2009 роками. У ході перемовин представники СТОВ «Нива» повідомили позивачу про нібито отримання його матір`ю грошових коштів у борг в рахунок майбутньої орендної плати за вказану земельну ділянку. Позивач, діючи з метою звільнення земельної ділянки, пропонував відповідачу повернути заявлену суму боргу, проте СТОВ «Нива» відмовилося від такої пропозиції. Позивач вказує, що договір оренди землі від 2007 року, укладений на десятирічний строк (до 2017 року), був належним чином зареєстрований та перебував у дії. Незважаючи на чинність первинного договору, відповідач (та нібито спадкодавиця позивача) уклали новий Договір оренди у 2009 році щодо тієї ж ділянки, що ставить під сумнів добросовісність дій відповідача та правову силу цього наступного правочину. Крім того, позивач наполягає, що відповідачем не було надано жодного належного чи допустимого доказу фактичної сплати орендної плати на 30 років наперед. На підставі викладеного, позивач вважає, що його позовні вимоги є належним чином обґрунтованими з точки зору фактичних обставин та норм матеріального права, а відтак підлягають задоволенню. Представник відповідача в судових засідання проти задоволення позову заперечував повністю вказуючи, що 18.08.2009 між СТОВ «Нива» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 7121584700:06:001:0519, строком на 30 років з орендною платою у загальному розмірі 36\~936.90 грн. за 30 років. Кадастровий номер не зазначався, оскільки такої вимоги чинне на той час законодавство не мало. Відповідач виплатив усю орендну плату [PERSON] в момент підписання договору, що стверджується доданими до матеріалів справи видатковим касовим ордером від 18.08.2009р., відомістю на виплату орендної плати за землю та розпискою [PERSON] від 18.08.2009р.. СТОВ «Нива» користується вказаною земельною ділянкою на законних підставах, а наявність вказаного договору було підтверджено рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі №695/3622/22 від 14.02.2024р. Також представник відповідача посилався на те, що у позовній заяві позивач не вказував підстав позову, таких як відсутність державної реєстрації чи нечинність договору через відсутність підписів сторін. Крім того, представник відповідача просив врахувати висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 26.10.2022 у справі №227/3760/19 та від 08.01.2025 у справі №689/1207/21 відповідно до яких якщо договір оренди хоча й має ознаки неукладеності, однак виконується обома сторонами то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі наданих сторонами доказів судом встановлені наступні обставини. Земельна ділянка, площею 3,0614 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Зорівської сільської ради належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю, серії ЧР 5-13. Згідно з даними свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 22.03.2021) [PERSON] померла [INFO] . З копії спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] та надана Драбівською державною нотаріальною конторою, вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї матері. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.2021р. [PERSON] належить земельна ділянка з кадастровим номером 7121584700:06:001:0519, площею 3,0655 га., що знаходиться на території Зорівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, що стверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №284789622. Також у вказаній спадковій справі знаходиться Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №284698366, відносно земельної ділянки з кадастровим номером 7121584700:06:001:0519, який не містить записів про оренду вказаної земельної ділянки. На виконання ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.11.2022 у справі № 695/752/22 виконавчим комітетом Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області надано копію договору, що став підставою для реєстрації права оренди СТОВ «Нива» земельної ділянки з кадастровим номером 7121584700:06:001:0519 та копію рішення про державну реєстрацію речового права за №63190211 від 01.02.2022р. Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.02.2022 під №63190211, державним реєстратором розглянуто заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 29.01.2022 для проведення державної реєстрації іншого речового права, право оренди земельної ділянки з реєстраційним номером 2471739271040, кадастровий номер 7121584700:06:001:0519. З доданого договору оренди землі від 18.08.2009 вбачається, що [PERSON] та орендар СТОВ «Нива» в особі директора Лисенка В.Г., діючого на підставі статуту уклали договір за яким в оренду передається земельна ділянка , площею 3.0614 га, строком на 30 років з 01.01.2009 по 21.12.2038. орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 2.5% від нормативної вартості земельної ділянки на момент складення договору, що складає 36\~936,90 грн. за 30 років оренди. Пунктом 38 вказаного договору оренди землі визначено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Сторонами не заперечувалося, що вказаний договір оренди землі не реєструвався у Золотоніському райвідділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», доказів вказаного сторонами не надано. На підтвердження виконання вказаних умов договору СТОВ «Нива» надало суду копію розписки [PERSON] від 18.08.2009р., яка на думку відповідача стверджує про отримання грошових коштів за вказаним договором оренди землі та стверджує наявність між сторонами вказаних договірних відносин, копію видаткового касового ордера від 18.08.2009р., що ніби то посвідчує сплату [PERSON] орендної плати за весь період оренди землі та копію відомості на виплату орендної плати за землю. Таким чином вказані докази засвідчують наявність орендних відносин та сплату СТОВ «Нива» орендної плати [PERSON] за вказаним договором наперед. Оцінивши вказані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Також статтею 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.\~ Правочин\~має вчинятися\~у формі,\~встановленій законом. Частиною першою статті 627 ЦК встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Зокрема, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано спеціальним законом, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Ураховуючи положення статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. У постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16 зроблено висновок, що: «учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановлену форму. Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації». До правовідносин, що виникли до 1 січня 2013 року, Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16 зробив висновок, що: «за змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін». Отже слід розрізняти момент укладення договору та момент набрання ним чинності. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати момент укладання договору. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції чинній до 1 січня 2013 року, набрання чинності Закону № 1878-VI від 11 лютого 2010 року, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України. Згідно з цим законом з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключили положення про державну реєстрацію правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» - статті 18 і 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі. Державній реєстрації відповідно до закону підлягає право оренди земельної ділянки (частина п`ята статті 6 Закону № «Про оренду землі» у редакції від 01 січня 2013 року). Використання земельної ділянки неможливе без державної реєстрації права оренди, оскільки відсутні правові підстави для цього (частина друга статті 182 ЦК України, стаття 125 ЗК України, частина п`ята статті 6 Закону № 161-XIV). Ні текст Закону «Про оренду землі», ні розділ ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України не містять заборони проведення реєстрації права оренди за підписаним до 01 січня 2013 року договором. Відсутня така заборона в ЦК України та ЗК України. Запроваджені зміни стосуються способу набуття права користування земельною ділянкою (реєстрація права оренди земельної ділянки замість реєстрації договору оренди), а не втрати такої можливості у зв`язку з тим, що попередні норми законодавства чинність оренди пов`язували з державною реєстрацією договору, а наступні - лише з державної реєстрації речового права. Судом встановлено та сторонами не спростовано того, що [PERSON] та СТОВ «Нива» у пункті 38 договору оренди землі від 18.08.2009 узгодили, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, проте не розподілили обов`язок реєстрації договору. Після скасування законодавчої вимоги про необхідність реєстрації договору оренди та введення вимоги реєструвати право оренди 01.02.2022 року орендар відповідне право зареєстрував та наполягає в суді, що користується даною земельною ділянкою саме на підставі цього договору. Разом із тим, в ході розгляду даної справи судом було встановлено, що 14.02.2024 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області було ухвалено рішення, яке набрало законної сили, за позовом СТОВ «Нива» до [PERSON] про визнання договору оренди землі поновленим. У даному спорі позивач, тобто СТОВ «Нива» просила визнати поновленим до 31.12.2027 договір оренди землі від 21.11.2007 р., що укладений між [PERSON] та СТОВ «Нива» про оренду земельної ділянки з кадастровим номером 7121584700:06:001:0519. У задоволенні вказаних вимог позивачу було відмовлено, при цьому із змісту вказаного судового рішення вбачається, що представник відповідача СТОВ «Нива» Новіков В.М. у судовому засіданні вказував, що зазначений договір оренди землі від 2007 був зареєстрований у відповідному порядку. Суд відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог виходячи з того, що строк дії договору оренди 21.11.2007 р. сплив 31.12.2017 р. (п.8 Договору). Позивач до орендодавця не звертався з листом-повідомленням про поновлення договору, а лише 07.11.2022 р. звернувся до спадкоємця орендодавця\~відповідача по справі з даним листом, тобто після 4 років після закінчення строку дії вказаного договору. Таким чином, позивач пропустив вказаний у пункті 8 договору оренди строк, що унеможливлює, з урахуванням наведених вище правових висновків та умов договору, поновлення договору оренди землі на підставі частини 6\~статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки орендар порушив процедуру повідомлення про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди. Відтак склалась ситуація коли орендар, тобто СТОВ «Нива» користується земельною ділянкою на підставі двох договорів оренди землі, при цьому один договір, який був укладений у 2007 році сам відповідач намагався поновити та навіть звернувся до суду із відповідним вказаним вище позовом. На неоднозначність дій самого орендаря вказує також і те, що останній із заявою про реєстрацію прав та їх обтяжень звернувся 29.01.2022 року, за якою було проведено державну реєстрацію права оренди на вказану земельну ділянку за договором від 18.08.2009, а до суду із вказаним позовом позивач звернувся 20.12.2022. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частин другої, третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц зроблено висновок, що: «суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. (п. 55). Отже принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань (п. 60). Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінка суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61)». Об`єднаною палатою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що: «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Належних доказів оформлення із [PERSON] орендних відносин відповідач у даній справі не надав, суду не надано наприклад акт-прийому передачі земельної ділянки, належних доказів сплати орендної плати, сплати наприклад податків за користування такою земельною ділянкою, тощо. Досліджуючи матеріали даної справи судом встановлено, що на підтвердження своїх доводів відповідачем надано розписку [PERSON] від 18.08.2009, яка ніби то підтверджує отримання коштів в якості орендної плати за договором оренди від 2009 р. Однак із змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] зазначила «зобов`язуюсь земельну ділянку в розмірі 3,0614 га, яка здана в оренду СТОВ «Нива» не продавати, не передавати в іншу оренду, в період з 01.01.2009 по 31.12.2039. З умовами договору ознайомлена, як застава державний акт на право власності на землю ЧР 513 від 10.09.2001». Також позивачем в якості доказів сплати орендної плати на виконання умов договору оренди від 2009 року додано видатковий касовий ордер від 18.08.2009, який містить зазначення загальної суми видачі орендної плати за землю, також додано витяг з відомостей про видачу орендної плати за землю, який містить підпис [PERSON] . Однак з таких доказів взагалі не зрозуміло, за яким саме договором здійснюється така виплата та на підставі яких саме обставин, тобто неможливо встановити, що отримуючи орендну плату за землю, [PERSON] знала, що отримує орендну плату за договором оренди вже від 18.08.2009, а не, наприклад за договором від 2007 року. Відтак судом встановлено, що договір оренди землі, який був ніби то укладений в 2009 році не був належно зареєстрований, орендарем зареєстровано право оренди земельної ділянки, що не було передбачено умовами договору, поведінка самого відповідача вказує на те, що він не розцінював вказаний договір, як такий, який виконується, доказів належного виконання умов договору відповідач не надав. Проведення 01.02.2022 року державної реєстрації речового права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 18.08.2009 року не може підмінити державну реєстрацію самого договору (державна реєстрація речового права не є державною реєстрацією договору оренди землі), а тому не може впливати на момент набрання чинності договором оренди землі, укладеним до 01 січня 2013 року. За таких обставин суд вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами, те, що відповідач не здійснив державну реєстрацію договору оренди землі від 18.08.2009 року, договір між позивачем та відповідачем чинності не набрав і, відповідно вказане товариство не набуло прав орендаря за спірним договором оренди землі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд має виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. З огляду на характер правовідносин у цій справі, предмет спору та з`ясовані судом обставини справи, суд вважає, що позивач обрав ефективний спосіб захисту не залежно від того, які доводи ним були зазначені у позовній заяві. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Враховуючи, що відповідач володіє спірною земельною ділянкою за відсутності вчиненого правочину, позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме належить повернути позивачу спірну земельну ділянку. Вказана вимога свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин, тому ця позовна вимога правильно заявлена в порядку цивільного судочинства та підлягає розгляду судом загальної юрисдикції. Згідно ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, державна реєстрація права оренди землі відповідно до Договору оренди земельної ділянки від 18.08.2009 року, була здійснена 01.2.2022 року, номер запису про інше речове право №2471739271040. Власником спірної земельної ділянки площею 3,0655 га з кадастровим номером 7121584700:06:001:0519, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на час подання позову є [PERSON] , що встановлено вище. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Разом з тим, реєстрація права оренди земельної ділянки, на підставі Договору оренди земельної ділянки від 18.08.2009 року, який чинності не набрав, порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю. Отже, реєстрація права оренди за СТОВ «Нива» на вищевказану земельну ділянку, коли Договір оренди земельної ділянки від 18.08.2009 року чинності не набрав, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання відсутнім права оренди\~є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача, що узгоджується з позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного суду від 29.11.2023 року у справі №513/879/19, у постановах Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі №567/3/22, від 20.08.2024 року у справі №683/396/23, від 06.11.2024 року у справі №385/349/23. Враховуючи вищезазначене позов підлягає до повного задоволення. Щодо стягнення судових\~витрат. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивачем за вказаним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1984 грн. 80 коп., що стверджується відповідними квитанціями, які містяться в матеріалах справи. За таких обставин сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved