Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 2009 року по 04 квітня 2011 року вони з відповідачем [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких у них народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між нею та відповідачем не склалося, з квітня 2011 року вони припинили відносини та перестали жити разом однією сім`єю. Відповідач переїхав жити до м. Глухів Сумської області, а в подальшому, згідно наявної у неї інформації, виїхав на заробітки до рф. З того часу він дитину жодного разу не бачив і не спілкувався з сином. Відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, сина не відвідує, його життям не цікавиться, участі у вихованні сина не приймає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, матеріально дитину не забезпечує. Всі питання щодо виховання, навчання та розвитку дитини вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача, дитина повністю знаходиться на її утриманні та її чоловіка, [PERSON] . Свою поведінку відповідач змінювати не бажає. За таких обставин позивачка просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а представила заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просить розглядати справу без її участі та участі позивачки. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання також не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позов не подав. Представник третьої особи - начальник Управління служби у справах дітей Сумської міської ради Подопригора В. в судове засідання також не з`явилася, а представила заяву про розгляд справи без участі спеціаліста служби у справах дітей. Крім того зазначила, що наданий суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підтримує в повному обсязі. Враховуючи викладене та зважаючи на положення ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення по справі. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, суд прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, з 2009 року по 04 квітня 2011 року проживали разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. [INFO] позивачка [PERSON] народила дитину - сина [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, матір`ю [PERSON] є [PERSON] , батьком - [PERSON] . Державна реєстрація народження здійснена відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції 13 квітня 2010 року, про що складено відповідний актовий запис № 798. Неповнолітній [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] в упорядкованому будинку, в якому створені всі необхідні умови для його проживання, навчання та відпочинку, разом з матір`ю - позивачкою по справі [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , які займаються його вихованням за матеріально забезпечують всім необхідним. Є учнем 8 класу Великочернеччинського загальноосвітнього закладу середньої освіти СМР, займається в секції футболу. Батько дитини - відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 2011 року фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Протягом останніх 13 років разом з дитиною не проживає, вихованням сина не займається, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не цікавиться його життям, не спілкується з ним, не відвідує, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, матеріально дитину ніяким чином не забезпечує. За інформацією директора Великочернеччинського загальноосвітнього закладу середньої освіти I-III ступенів Сумської міської ради від 24.02.2025, неповнолітній [PERSON] є учнем 8-Б класу вказаного навчального закладу з 01 вересня 2024 року. Вихованням хлопця займається тільки мати, яка постійно цікавиться навчальними успіхами дитини, підтримує сина, допомагає йому, постійно перебуває на зв`язку з класним керівником. Батько дитини, [PERSON] , участі у вихованні та навчанні сина не приймає. За час навчання дитини у закладі жодного разу з класним керівником та адміністрацією школи не спілкувався. Висновком Управління служби у справах дітей Сумської міської ради, якій рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 18.07.2017 № 396 делеговано повноваження органу опіки та піклування, від 12.06.2025 за № 982/27.1-26 визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини. Висновок обгрунтовано тим, що [PERSON] свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо виховання, матеріального забезпечення та морального розвитку дитини. З сином не спілкується, його життям, здоров`ям, навчанням, потребами не цікавиться, матеріально дитину ніяким чином не забезпечує. Всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються матір`ю та її чоловіком самостійно без участі та підтримки батька дитини. Чоловік матері, [PERSON] , повністю виконує обов`язки батька, утримує дитину, займається його вихованням, проводить з ним вільний час. В подальшому має намір усиновити. Згідно з наданою суду нотаріально посвідченою заявою неповнолітнього [PERSON] , останній не заперечує проти позбавлення його біологічного батька [PERSON] відносно нього батьківських прав. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а відповідно до частини четвертої статті 155 цього Кодексу ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 165 СК України). Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Аналізуючи перелічені вище докази та норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини між сторонами у справі, суд дійшов висновку, що відповідач свідомо нехтує та ухиляється від своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню сина, оскільки зовсім не займається його вихованням, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не цікавиться його життям, не спілкується з ним, не відвідує, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, матеріально дитину ніяким чином не забезпечує, і таким відношенням до сина, порушує його права та інтереси. Обставин, які якимось чином перешкоджали б відповідачу виконувати свої батьківські обов`язки, судом не встановлено. А тому, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, з метою забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, суд вважає за необхідне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] .

Outcome: approved