Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 14.07.2025 року з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів. Позовні вимоги вмотивовані тим, що протягом серпня-вересня 2024 року позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в загальній сумі 167 084,09 коп., які відповідач безпідставно зберегла. Вказує, що жодних договорів чи інших підстав для перерахунку цих коштів та подальшого їх збереження між сторонами не існувало як на момент переказу коштів, так і на станом на подання позову. 23.05.2025 року позивач надіслала відповідачу претензію про повернення коштів відповідачу, однак жодної відповіді від останньої не надходило, кошти не повернуто. Відтак, просить стягнути з відповідача 167 084,09 грн безпідставно збережених коштів та стягнути інфляційні витрати за весь строк прострочення виконання зобов`язання в розмірі 16 160, 67 грн та 3% річних в розмірі 3470,79 грн, а також витрати на оплату судового збору. При цьому вказала, що попередній розрахунок витрат, які позивач планує понести в рамках судового розгляду справи - 50 000 грн - витрат на правничу допомогу. ІІ. Стислий виклад позиції учасників справи. Відповідач скористалась правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому зазначила наступне. Вказала, що позивачем невірно визначено відповідача у позовній заяві. Щодо безпідставності збережених відповідачем по справі коштів вказує, що позивач систематично протягом 6 місяців отримувала і споживала послуги від [PERSON] , а саме - консультаційні послуги в межах проходження позивачем онлайн-курсу "Регресолог" у проєкті "Трансформація життя", що тривав з 10.09.2024 року по 10.02.2025 року (тобто, 6 місяців). Відповідне підтверджується численними доказами: як наданими квитанціями самим позивачем, де нею самостійно зазначено відповідне платіжне призначення, так й іншими багатьма доказами участі в онлайн-курсі та споживання позивачем послуг протягом всіх 6 місяців. Зазначила, що позивач узгодила та здійснила акцепт вартості та переліку послуг у повному обсязі, була повністю ознайомлена з умовами онлайн-курсу і отримала та спожила такі послуги у повному обсязі. Позивач самостійно звернулась до [PERSON] в мобільному застосунку Telegram з метою доєднатися до онлайн-курсу в серпні 2024 року. Позивачу було повідомлено, що вартість курсу станом на серпень 2024 року становить 4000$ ( і що надалі ціна підлягала збільшенню) по курсу 42 грн/долар за проходження всього курсу, тобто 168 000,00 грн. Проходження та участь позивача в онлайн курсі підтверджується реєстрацією та проходженням матеріалів позивачем на онлайн-платформі KWIGA, а також в листуванні в Telegram-чаті онлайн-курсу, де позивач підтверджує участь в онлайн-сесіях, переглядом матеріалів онлайн-курсу ділиться своїми враженнями від проходження курсу в період з вересня 2024 року по травень 2025 року. Таким чином, [PERSON] надала послуги, що були сплачені позивачем, і як нібито стверджує позивач "безпідставне збереження коштів" відсутнє, так як це було оплатою послуг, що надавалися протягом 6 місяців, була спожита в повному обсязі, і після того, як всі послуги були отримані, позивачка стверджує, що послуг не було, вона оплатила кошти не відомій людині просто випадково, що абсолютно не відповідає реальним правовідносинами, які склались між сторонами. Заявила про попередній розрахунок витрат, які очікує понести відповідач у зв`язку із розглядом даної справи в розмірі 20500 грн. У відповіді на відзив представник позивача вказав, що відповідач у справі є належний, а щодо доказів у виді переписки у месенджері «Телеграм», якими в тому числі обґрунтовує відзив відповідач, представник позивача заперечує, посилаючись на те, що такі докази є недопустимими, оскільки порушують конституційне право на таємницю листування, тощо, окрім того неможливо встановити автентичність вказаних доказів та авторів повідомлень. Окрім цього вказав, що доводами, наведеними у відзиві не спростовано факт відсутності письмового договору між позивачем та відповідачем. У запереченні представник відповідача вказала, що зі сторони [PERSON] відсутнє втручання в особисте життя позивача та жодне порушення таємниці листування, так як [PERSON] є таким самим повноправним учасником такого листування з позивачем, що в тому числі серед інших наданих доказів, підтверджує замовлення позивачем послуг та їх повне споживанням під час проходження онлайн-курсу. Відповідні докази є необхідними для законного розгляду справи судом, а також захисту прав та законних інтересів відповідача. Відповідне листування є доказом неправдивого обґрунтування позивачем позову і намагання позивача приховати дійсні обставини від суду. Щодо авторства відповідних повідомлень, представник відповідача стверджує, що відповідачем наданий скріншот профілю позивача в телеграм (додаток до відзиву від 05.08.2025 року), яка направляла відповідні повідомлення - де наявний не лише нікнейм (назва), але і номер телефону, що повністю аналогічний зазначеному номеру телефону позивача у позовній заяві. А тому посилання на нібито лише ім`я July, не відповідає дійсності, адже відповідний профіль, крім імені має унікальний номер телефону на основі якого і був створений акаунт позивача в месенджері. Звертає окрему увагу суду на те, що позивач у відповіді на відзив жодного разу не заперечила, що надані скріншоти листування не стосуються її і вона не є учасником відповідного листування, натомість навпаки посилається на захист таємниці листування, що означає визнання, що таке листування дійсно було від її імені і вона є його учасником. Просила відмовити у задоволенні всіх позовних вимог та у визнанні доказів недопустимими. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у позові. ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 21.07.2025 року відкрито провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою суду від 25.07.2025 постановлено розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції за участю у ньому представника відповідача. Ухвалами суду від 25.08.2025 року постановлено розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції за участю у ньому представника позивача та представника відповідача. Ухвалою суду від 25.09.2025 року постановлено відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про огляд скріншотів листування позивача з [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 25.09.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про визнання явки позивача обов`язковою. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно платіжної інструкції АТ КБ «ПриватБанк» №8352-8559-1211-4883 від 29.08.2024 року, позивач [PERSON] переказала кошти ФОП [PERSON] в сумі 91641,09 грн, призначення платежу: «сплата за надання консультативних послуг, платіж за власні кошти» (а.с.9). Відповідно до платіжних інструкцій №42Р1-5505-Р1КХ-РЕ1Р від 10.09.2024 року та №Н7ЕМ-87ТМ-М66Н-Р15Е від 26.09.2025 року [PERSON] переказала кошти [PERSON] в сумі 40 000 грн та 35 443 грн відповідно, призначення платежу: «за надання консультативних послуг» (а.с.10,11). Суд зазначає, що відповідно до наданих представником відповідача скріншотів із «Telegram» між позивачем та відповідачем велась переписка стосовно придбання курсу «Регресолог», яка містить інформацію про вартість курсу, порядок оплати, умови розтермінування оплати та термін проходження таких курсів, містить файл із програмою курсу «Регресолог». Матеріали справи містять скріншот онлайн платформи KWIGA щодо створення 10.09.2024 року облікового запису [PERSON] , номер телефону [NUMBER] , згідно даних профілю позивача на вказаній платформі останньою було здійснено дії щодо проходження курсу Регресолога - гіпнотерапевта. Зокрема, наявна інформація про структуру курсу, проходження практики [PERSON] з вказаного курсу, надання нею відповідей на питання, із зазначенням прогресу позивача щодо проходження чи не проходження тем та блоків даного курсу (а.с.89-102). V. Мотиви з яких виходить суд та норми права. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до приписів ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 640 ЦК України унормовано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно положень ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Положеннями ст.642 ЦК України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Щодо можливості розглядати електронне листування між особами як доказ у справі. Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України). Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 100 ЦПК України, у подібних правовідносинах. Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21. Стосовно можливості застосування ст.1212 ЦК України до спірних правовідносин. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. При цьому безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (постанова ВС від 17.04.2024 року у справі за №127/12240/22). VІ. Висновки суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Суд зазначає, що відповідно до наданих представником відповідача скріншотів із «Telegram» між позивачем та відповідачем велась переписка стосовно придбання курсу «Регресолог». Одночасно представник позивача стверджував, що подані відповідачем фотокопії, які містять зображення листування, є недопустимим доказом. Суд звертає увагу на те, що питання допустимості доказів у формі електронного листування за допомогою месенджерів («Skype», «Telegram», «Viber», «WhatsApp» тощо) у їх сукупності та системному зв`язку з іншими доказами неодноразово досліджувалося судами в межах розгляду цивільних та господарських справ. З урахуванням висновку, викладеному в постанові від 21.06.2023 року Великою Палатою Верховного Суду у справі №916/3027/21 електронне листування за допомогою месенджерів, в тому числі «Telegram», може прийматися судом як доказ. При цьому, звертає увагу суду, що подане представником відповідача листування не містить ознак особистого листування, а має виключно діловий характер, оскільки це є листування позивача з відповідачем, яке містить інформацію про вартість курсу, порядок оплати, умови розтермінування оплати та термін проходження таких курсів, містить файл із програмою курсу «Регресолог». Таким чином суд відхиляє доводи представника позивача, що переписка не може бути використана судом в силу положень ст.235 ЦПК України. Крім того, зазначає, що скріншот листування (переписки) є способом фіксації електронного доказу. До того ж, в даному конкретному випадку, суд встановив як зміст переписки так і авторів цього листування, зокрема, номер телефону позивача у «Telegram» та у позовній заяві збігається, а суми оплат, скріншоти яких містяться в переписці здійснені трьома платежами 29.08.2024 року, 10.09.2024 року та 26.09.2024 року збігаються із даними у квитанціях, що надані позивачем як доказ перерахування коштів, які остання просила стягнути на підставі ст.1212 ЦК України. Крім того, в скріншоті переписки від 29.08.2024 року, де міститься квитанція Приватбанку, П.І.Б. клієнта зазначено: [PERSON] . Таким чином, на переконання суду, фактично між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, за якими позивачу були надані послуги, що полягали у проведенні курсу навчання, участь позивача в яких була обумовлена внаслідок домовленості сторін. За надані послуги на замовлення позивача, нею була здійснена відповідна оплата на розрахунковий рахунок відповідача, яка підтверджується платіжними інструкціями. Одночасно, інформацією з онлайн платформи KWIGA підтверджується проходження позивачем онлайн курсу з «Регресології», оскільки зафіксовано як реєстрацію [PERSON] , із зазначенням номеру телефону, що вказаний позивачем в позовній заяві, а також етапи проходження кожного із блоків навчання. Крім того, суд приймає до уваги те, що позивач здійснила погоджену між сторонами оплату курсу трьома платежами у загальній сумі 167 084,09 грн, зокрема 29.08.2024 року у сумі 91 641,09 грн, 10.09.2024 року у сумі 40 000 грн та 26.09.2024 року у сумі 35443 грн, із призначенням платежу: за надання консультативних послуг, на підтвердження цього в матеріалах справи містяться платіжні інструкції АТ КБ «Приватбанк» та сервісу Monobank АТ «Універсалбанк». Натомість, суд не приймає до уваги аудіо та відеозаписи, на які посилається представник відповідача як доказ у справі, оскільки із аудіозаписів неможливо ідентифікувати особу, яка веде бесіду, одночасно записи не мають відношення до предмету доказування, так як останні адресовані необмеженому колу осіб, однак судом не встановлено, що вони стосуються саме надання послуг. Таким чином, суд вважає, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст.1212 ЦК України, так як судом встановлена наявність між сторонами договірних відносин. Одночасно, суд вважає безпідставними посилання позивача на можливість застосування до даних правовідносин вимог ст. 1212 ЦК України і навіть за відсутності договірних відносин, оскільки судом встановлено, що протягом часу надсилання коштів, в період з серпня-вересня 2024 року, позивач не вчиняла жодних дій для повернення грошових коштів, очевидно, вважаючи, платежі правомірними. При цьому такі платежі здійснювались тричі. І лише 23.05.2025 року надіслала досудову вимогу, та 11.06.2025 року - звернулася до суду. Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 звернув увагу на те, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності. Так, якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України. Суд також зазначає, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на зазначене, у задоволенні позову слід відмовити. VІІ. Судові витрати. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, зважаючи на відмову у задоволенні позову, судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі наведеного, ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed