Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з зазначеним позовом до держави російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2023 позовну заяву [PERSON] до держави російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва. Свої вимоги мотивує тим, що він є уродженцем міста Маріуполя Донецької області. Від дня народження постійно проживав, навчався та працював у місті Маріуполі Донецької області, наразі є пенсіонером, отримує пенсію за віком. Зазначає, що 24 лютого 2022 року проживав разом з дружиною [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] . У перші дні війни були сильні обстріли зі східної частини міста. З 02 березня 2022 року було припинено постачання питної води, електричної енергії; зник інтернет та мобільний зв?язок. Також ззаначає, що військові рф неодноразово приходили до їх подвір?я, поводили себе зухвало, проявляли свою зверхність. Незалежно від часу доби їх селище Найдьонівка знаходилось під постійними обстрілами, внаслідок чого він, його дружина та їх сусід [PERSON] вимушені були ховатись у льосі сусідського двору, якщо не встигали до льоху - падали на землю. Вказав, що 22 березня 2022 року близько 06:00 год. вони виїхали з їх садиби. Через незадовільний стан здоров?я керувати транспортним засобом він не міг, у зв`язку з тим, що пересувався на милицях, відтак доручив своє авто сусіду [PERSON] . Проїхавши близько сімнадцяти блокпостів, близько 15:00 год. 22 березня 2022 року вони доїхали до міста Токмак Запорізької області, яке також було окуповано незаконними збройними формуваннями. В місті Токмак Запорізької області місцеві волонтери їм надали прихисток. Після ночівлі, вранці близько 07:00 год. 23 березня 2022 року вони виїхали з міста Токмак в бік міста Василівка Василівського району Запорізької області. Так, близько 13:00 год. того ж дня вони доїхали до міста Запоріжжя, де в приміщенні ТЦ «Метро» ним надано першу допомогу місцевими волонтерами. Після постійних допитів на блок-постах вони були як фізично так і морально виснажені. Вранці 24 березня 2022 року близько 06:00 год. вони виїхали з міста Запоріжжя в напрямку міста Києва. Близько 19:00 год. вони приїхали до м. Київ. Пояснив, що після тривалого перебування в підземних укриттях, суттєво погіршився стан його здоров?я, хвороби почали прогресувати. Таким чином, через окупацію міста Маріуполя Донецької області та збройну агресію держави-агресором російською федерацією анексовано значну частину території України. Побоюючись за своє життя, він вимушений був переселитись з рідного міста Маріуполя та опинився з 24 березня 2022 року в місті Київ. Внаслідок протиправних дій з боку держави-агресора російської федерації йому завдано моральної шкоди. Моральна шкода полягає в душевних хвилюваннях, постійних нервових стресах, які не припиняються до сьогодення. Жодна ніч не супроводжується спокійним сном, тремлять руки, впадає у відчай. Всі сторонні гучні звуки, які чує зараз, нагадують звуки розірвання снарядів, вибухів та вистрілів автоматичної вогнепальної зброї. В моменти спілкування з військовими рф він відчував постійний страх. Ці особи постійно демонстрували перед ним вогнепальну зброю, постійно погрожували її застосувати у разі непокори їх вимог. Від постійних допитів на блок-постах відчував приниження людської гідності. Військові рф постійно залякували та не давали можливості виїхати на підконтрольну Україні територію. Через залишення постійного місця проживання він втратив нормальний ритм життя. Втрачені усталені соціальні зв?язки. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з російської федерації на його користь 2 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди та встановити факт, що має юридичне значення, а саме вимушене переселення [PERSON] з окупованої території м. Маріуполя, Донецької обл. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.08.2023 відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.04.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просив задовольнити позов, проти винесення заочного ріщення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено. У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України). З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином України, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 13.04.2022 №3010-5001016386 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. За змістом ст. 1 цього закону тимчасово окупованими визнаються частини території Донецької та Луганської областей України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль. Відповідно до положень статей1 - 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких, відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Указом Президента України№ 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації, в Україні введено воєнний стан. Обставини збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території України є загальновідомими і, за правилом ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування. Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Таким чином, виходячи з приведеного аналізу, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Позивач зазначає, що 24 лютого 2022 року проживав разом з дружиною [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] . У перші дні війни були сильні обстріли зі східної частини міста. З 02 березня 2022 року було припинено постачання питної води, електричної енергії; зник інтернет та мобільний зв?язок. 22.03.2022 з метою уникнення загрози життю та здоров`ю позивач з дружиною був змушений залишити свій дім та переїхати до м. Київ. Вказані події сильно вплинули на його психічний стан, постійно перебуває в нервових стресах, відстуній спокійний сон, впадає у відчай, втратив нормальний ритм життя та усталені соціальні зв`язки. Враховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за завдані моральні страждання суд виходить із середнього розміру задоволених вимог заявників по спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованим приведений позивачем розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 2 000 000 гривень. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що російська федерація, порушивши вище приведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення 22 березня 2022 року з окупованої території м. Маріуполя Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області. Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. При вирішенні цієї справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Встановлено, що на підтвердження вимушеного переселення позивач надав суду довідку від 13 квітня 2022 року №3010-5001016386 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що позивач був вимушений переселитись зі свого місця проживання в результаті збройної агресії російської федерації, суд вважає, що вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 13420 гривень.

Outcome: approved