Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

05 червня 2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява Заступника прокурора Одеської області, в інтересах держави в особі: Міністерства юстиції України, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича, [PERSON] , про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, скасування запису про право власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що державна реєстрація права власності нерухомого майна, яке перебуває у власності [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , проведено державними реєстратором з порушенням положень 41-43, 45 Порядку державної реєстрації речових прав нерухоме майно та їх обтяжень, статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» оскільки державним реєстратором не перевірено наявність реєстрації документа, що підтверджує готовність об`єкта до експлуатації Єдиного реєстру документів, документи про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна, документи що посвідчують право на земельну ділянку та відсутності суперечностей між заявленими правами. Від відповідача [PERSON] до суду надходили письмові пояснення, відповідно до яких відповідач заперечує у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що відповідно до приписів реєстраційного законодавства, будинок рибалки, загальною площею 63,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , збудований в період з 1990-1991 років не є самочинним будівництвом, більш того, вказаний будинок не підлягав введенню в експлуатацію. Також, відповідачем зазначено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 12.02.2021 р. у справі № 916/2052/19 (залишено в силі постановою південно-західного апеляційного суду від 21 квітня 2021 року) було преюдиційно здійснено висновки щодо правомірності реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, який перебуває у власності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 06 червня 2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області справу прийнято провадження та призначено до розгляду. 06 червня 2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області заяву Заступника прокурора області про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на будинок рибалки. 02 березня 2021 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області було задоволено клопотання заступника прокурора Одеської області про витребування доказів. 21 лютого 2022 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області замінено неналежного позивача Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області на належного позивача Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (місцезнаходження: 65059, м. Одеса, Київський район, Адміральський проспект, буд. 33А) та зупинено провадження 16 травня 2023 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] , адвоката Стаценко Вадима Миколайовича. Призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу. 13 травня 2025 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області відновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 01.07.2024 року на 11 годину. 20 травня 2025 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11 годину 16.07.2025 року. В судовому засіданні сторона позивача підтримала позов, просила суд його задовольнити. Сторона відповідача в судовому засідання заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила суд відмовити. Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що пунктом 2 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих № 347 від 14.05.1966 «Про відведення Одеській обласній Раді Українського товариства мисливців та рибалок (УООР) земельної ділянки для будівництва причалу рибалок-любителів та скасування рішення міськвиконкому № 82 від 03.02.1965», було вирішено відвести Одеській обласній Раді Українського товариства мисливців та рибалок берегову полосу в районі між с. Чорноморка та Сухим лиманом площею до 5,0 га для будівництва причалу на 400-500 човнів рибалок-любителів, якому розмістити причали № 121 «Отрада» та № 139 «Ярморочна» на 349 човні, причал Трамвайно-Тролейбусного управління на 75 човнів, причал Одеського обласного управління побутового обслуговування населення (ОблУТОГ) спільно з заводом будівельно-обробних машин на 25 човнів. Актом від 20.05.1974 № 173/3 комісією на виконання розпорядження Виконавчого комітету Одеської обласної Ради депутатів трудящих № 170-Р від 27.04.1974 в період з 25.04.1974 по 08.05.1974 передано від Одеської обласної Ради Українського товариства мисливців та рибалок Одеському обласному управлінню побутового обслуговування населення любительські-причали (ремонтно-відстійні пункти) узбережжя міста Одеси: «Ярморочна», «Отрада», «Крижанівка», «Григорьївка», «Бугово», «Чайка», «Великий Фонтан», «Чорноморка», «Зелений мис», «Маяк», «Кароліно-Бугаз», «Хаджибей», «Сухий лиман» на 2198 куренів та 2084 човнів. Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 413 від 15.10.1992 «Про відведення земельної ділянки площею 6,45 га в тимчасове довгострокове користування Добровільному товариству рибалок-любителів «Отрада» вирішено відвести земельну ділянку площею 6,45 га в тимчасове довгострокове користування Добровільному товариству рибалок-любителів «Отрада». Пунктом 3 вказаного рішення зобов`язано Добровільне товариства рибалок-любителів «Отрада» здійснити благоустрій території причалу; провести будівництво площадок для зберігання катерів та човнів з влаштуванням підйомних лебідок. На виконання вказаного рішення 08.12.1993 між Виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів та Добровільним товариством рибалок-любителів «Отрада» було укладено Договір на право тимчасового користування земельною ділянкою площею 5,52 га строком на 25 років для зберігання катерів і човнів та відпочинку родин рибалок-любителів. Згідно п. 3.2 вказаного Договору, землекористувач має право господарювати на земельній ділянці згідно його цільового призначення; будувати підсобні приміщення і будинки для відпочинку родин тільки членів добровільного товариства рибалок-любителів «Отрада» за погодженням з виконкомом міської ради. Листом від 09.12.2000 Одеське обласне управління земельних ресурсів повідомило Таїровську селищну раду Овідіопольського району Одеської області про те, що земельна ділянка площею 5,52 на якій розташована Громадська організація «Добровільне товариство рибалок-любителів «Отрада» на узбережжі Чорного моря в районі ж/м «Совіньон» с. Мізікевича розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району. Рішенням № 45 від 01.02.2001 Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області «Про оформлення права тимчасового користування земельною ділянкою на умовах оренди» було вирішено надати Громадській організації «Добровільне товариство рибалок-любителів «Отрада» у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 15 років земельні ділянки площею 5,52 га без зміни загальної площі землекористування та цільового призначення земельної ділянки. Пунктом 4 вказаного рішення юрисконсульту селищної ради було доручено підготувати проект договору оренди та в строк до 20.02.2001 направити його для розгляду, погодження і підписання орендареві. 23.02.2001 проект договору на право тимчасового користування землею було направлено Громадській організації «Добровільне товариство рибалок-любителів «Отрада». Рішенням Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 596-IV від 20.01.2005 р. вирішено, серед іншого: затвердити техдокументацію з інвентаризації земельної ділянки, що перебуває у користуванні ГО ОТРАДА; передати у короткострокову оренду строком на 5 років ГО ОТРАДА земельну ділянку загальною площею 5,1072 га, що знаходиться на території селищної ради в межах Таїрове Овідіопольського району Одеської області в районі узбережжя Чорного моря, для зберігання катерів та човнів і відпочинку рибалок-любителів; укласти з ГО ОТРАДА договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,1072 га у простій письмовій формі. 20.06.2005 р. між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та ГО ОТРАДА укладено договір оренди земельної ділянки, згідно п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування земельну ділянку рекреаційного призначення загальною площею 5,1072 га, що знаходиться на території Таїровської селищної ради в межах Таїрове Овідіопольського району Одеської області в районі узбережжя Чорного моря. Згідно п. 1.2 договору, земельна ділянка, яка передається в оренду за цим договором, перебуває в комунальній власності і належить до відання орендодавця, який згідно положень чинного Земельного кодексу України здійснює повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів на його території. На частині земельної ділянки площею 3,5750 га, яка передається в оренду за цим договором, знаходяться тимчасові споруди, призначені для зберігання катерів та човнів і відпочинку рибалок-любителів членів Громадської організації Отрада, а інша частина земельної ділянки площею 1,5322 га зайнята під об`єктами транспортної інфраструктури проїздами, проходами та площадками (п. 2.2. договору). За п. п. 5.1, 5.2 договору, земельна ділянка передається в оренду для зберігання катерів та човнів і відпочинку рибалок-любителів. Орендар зобов`язаний вживати всі необхідні заходи, спрямовані на збереження стану орендованої земельної ділянки, що забезпечують можливість її використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 6.2 договору, земельну ділянку передано в оренду на підставі рішення 17-ї сесії Таїровської селищної ради від 20.01.2005 р. N 596-IV без розроблення проекту її відведення відповідно до положень ч. 4 ст. 16 Закону України Про оренду землі в редакції Закону України від 02.10.2003 р. N 1211-IV. Громадську організацію «Отрада» (код в ЄДРПОУ № 13901928) було створено 20.07.1997 року та зареєстровано в ЄДРПОУ 09.02.1998 року Відповідно до Статуту ГО «Отрада» є правонаступником Добровільного товариства рибалок-любителів «Отрада». Згідно із п.п. 3.3-3.6 Статуту ГО «Отрада» прийом фізичних осіб у члени та вихід з об`єднання здійснюється за письмовою заявою особи на основі рішення правління і голови ГО «Отрада». [PERSON] було прийнято до ГО «Отрада» на підставі відповідної заяви від 16.06.2017 року про прийняття до членів ГО «Отрада» та заяви [PERSON] від 12.06.2017 року про виключення з членів об`єднання з переоформленням куреню № [NUMBER] , рахунок № [NUMBER] на гр. [PERSON] . [PERSON] було прийнято до членів ГО «Отрада» 01.06.2006 року. До неї курінь № 264, рахунок № [NUMBER] належав [PERSON] . [PERSON] був членом Одеського товариства мисливців і рибалок з травня 1966 року, потім після його реорганізації членом Громадського товариства «Добровільне товариство рибалок-аматорів «Отрада», а після утворення ГО «Отрада», членом вказаного об`єднання. Так, будинок рибалки № 264 було збудовано [PERSON] в період з 1990-1991 років. Згідно технічного паспорту від 16.11.2018 року на будинок рибалки (який надано Овідіопольською районною державною адміністрацією на виконання ухвалу суду) рік будівництва будинку рибалки 1991 Що також підтверджується, наявним у справі висновком року судово-будівельної експертизи, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, відповідно до якого досліджуваний об`єкт, а саме будинок рибалки загальною площею 63,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , було побудовано у період до 1992 року. Суд погоджується із посиланнями відповідача [PERSON] , що будівництво будинку рибалки за адресою: [ADDRESS] було здійснено 1991 році, на земельній ділянці, яку було відведено для цієї мети. Згідно пункту 3.2. «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженого наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 227, не належать до самочинного будівництва для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. В свою чергу, 05.08.1992 вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». Тобто до 05.08.1992 не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Отже, приватні будинки збудовані до 05.08.1992 не потребують введення в експлуатацію. Аналогічних висновків дійшла Державна архітектурно-будівельна інспекція України у листі від 01.09.2011 № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року». Таким чином, будинок рибалки, загальною площею 63,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , збудований в період з 1990-1991 років не є самочинним будівництвом, більш того, вказаний будинок не підлягав введенню в експлуатацію. До аналогічного висновку дійшов господарський суд Одеської області у своєму рішенні від 12 грудня 2021 року у справі № 916/2052/19, залишеному без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду у справі № 916/2052/19 від 21 квітня 2021 року. Так, в липні 2019 року Заступник прокурора Одеської області (прокурор) в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (позивач, Таїровська селищна рада) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Громадської організації ОТРАДА (відповідач, ГО "ОТРАДА"), в якій просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки, загальною площею 5,1072 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Таїрове, вул. Рибпортівська, 100, укладений між Таїровською селищною радою та громадською організацією «ОТРАДА» 20.06.2006 р. та зареєстрований у Книзі реєстрації договорів оренди землі по Таїровській селищній раді за N 040552900014, та зобов`язати громадську організацію «ОТРАДА» повернути Таїровській селищній раді Овідіопольського району Одеської області земельну ділянку, загальною площею 5,1072 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.06.2005 р. року між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Громадською організацією «ОТРАДА» укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 5,1072 га, що знаходиться в районі узбережжя Чорного моря (територія Таїровської селищної ради за адресою: [ADDRESS] ), відповідно до п. 8.1. якого орендарю заборонено зводити на земельній ділянці або її окремій частині будь-які капітальні будівлі та споруди, крім тимчасових будівель та споруд для зберігання катерів та човнів і відпочинку рибалок-любителів. Разом з тим, прокуратурою Одеської області встановлено, що на зазначеній земельній ділянці членами Громадської організації «ОТРАДА», всупереч вимог чинного законодавства та умов договору оренди земельної ділянки від 20.06.2006 року N 040552900014, зведено ряд самочинно збудованих об`єктів, на які в подальшому зареєстровано право власності, що свідчить про недотримання відповідачем умов договору в зв`язку з чим договір підлягає розірванню. Так, у зазначеній справі судами здійснено висновки щодо правомірності реєстрації права власності на будинок рибалки, загальною площею 63,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи свої висновки судами зазначено наступне. Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно пункту 3.2. "Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна", затвердженого наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. N 227, не належать до самочинного будівництва для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об`єкти нерухомого майна, нерозривно пов`язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Відповідно до норм вказаного Закону, обов`язковою умовою створення об`єкта містобудування як об`єкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Вказане безумовно направлено на реалізацію положень статті 331 Цивільного кодексу України. Оскільки Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" набрав чинності з 12.03.2011 р., пунктом 9 Розділу V "Прикінцеві положення" передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Зокрема, до таких об`єктів було віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 05.08.92 року до 12.03.2011 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.92 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній "спрощеній" процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. З метою спрощення процедури державної реєстрації прав власності на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них) та які закінчені будівництвом до 05.08.92 року без обов`язкового проведення технічної інвентаризації таких об`єктів, з 09.05.2014 року набрали чинності зміни до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", внесені Законом України від 15.04.2014 року "Про внесення змін до статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05.08.92 року". Вказані закони передбачають декілька альтернативних механізмів набуття права власності за спрощеною процедурою державної реєстрації таких прав на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.92 року, що знайшло своє відображення в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року N 1127 (далі Порядок). Так, відповідно до положень пункту 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються, зокрема: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки). При цьому, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.92 року, не подається, виходячи з положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Наведене зазначено у Листі Міністерства юстиції від 23.02.2016 р. № 8.4-35//18/1 "Щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майно, збудованих до 05 серпня 1992 року". Також, висновок, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05.08.92 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію узгоджується і з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15.10.2020 року у справі № 623/214/17, постанові від 15.01.2021 р. у справі № 1540/3952/18 Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин. Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 по справі №908/1090/18). Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17). Також, у судовому засіданні, що відбулося 16.07.2025 було допитано свідка - [PERSON] [INFO] . Свідком було повідомлено суду, що ним право користування причалом було успадковане від батьків, та на момент як свідок став членом громадської організації причал налічував більш ніж 500 побудов та берегоукріплюючих споруд. Також, свідок повідомив, що орієнтовна дата побудови причалу № 264, 1985-1990 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В цивільних справах ЄСПЛ використовує стандарт "баланс ймовірностей" (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51 % і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v Minister of Pensions [1947] 2 All ER 372). В практиці ЄСПЛ можна знайти десятки рішень, де суд посилається на "balanceofprobabilities" для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує "баланс ймовірностей". У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або, згідно з англійськими суддями, "вірогідністю, що визначена природою речей" (inherent probability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд. Ще один стандарт доказування - "поза розумним сумнівом". У справі "Кобець проти України" суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини"). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Верховний Суд в постанові від 27 листопада 2018 року у господарській справі N 914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів "поза розумним сумнівом" полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Відповідно до вимог частин 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожноїпідстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Підсумовуючи все вищезазначене, жодна з підстав позову таких як, але не обмежуючись: відсутність реєстрації документа, що підтверджує готовність об`єкта до експлуатації Єдиного реєстру документів, документів про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна, документів що посвідчують право на земельну ділянку та відсутності суперечностей між заявленими правами, - не знайшла свого підтвердження при розгляді справи. Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги Заступника прокурора області не підлягають задоволенню. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed