Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 10.06.2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 75438791, за умовами якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» зобов`язалося надати [PERSON] погоджену суму кредиту, а остання зобов`язалася у встановлений в договорі строк повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, а також виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВОНЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а [PERSON] допустила прострочення грошового зобов`язання в частині повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом. 20.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 102861735, за умовами якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати [PERSON] погоджену суму кредиту, а остання зобов`язалася у встановлений в договорі строк повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, а також виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а [PERSON] допустила прострочення грошового зобов`язання в частині повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом. 10.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 3316303, за умовами якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати [PERSON] погоджену суму кредиту, а остання зобов`язалася у встановлений в договорі строк повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, а також виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а [PERSON] допустила прострочення грошового зобов`язання в частині повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом. Внаслідок поступового укладення договорів факторингу право вимоги ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВОНЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та складається з права вимоги заборгованості: -за договором № 75438791 від 10.06.2021 року у загальному розмірі 51189 грн. 98 коп., з яких: 14 940 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 35 744 грн. 86 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 436 грн. 36 коп. інфляційні збитки, 68 грн. 76 коп. 3% річних; -за договором № 102861735 від 20.08.2021 року у загальному розмірі 24 909 грн. 00 коп., з яких: 3 000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 21 909 грн. 00 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; -за договором № 3316303 від 10.08.2021 року у загальному розмірі 61 845 грн. 00 коп., з яких: 7 000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 54 075 грн. 00 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 770 грн. 00 коп. заборгованість за комісіями. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» просило стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитними договорами, що в загальному підсумку складає 129 893 грн. 98 коп., з яких: 24 940 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредитів, 103 678 грн. 86 коп. заборгованість за процентами за користування кредитами, 770 грн. 00 коп. заборгованість за комісіями, 436 грн. 36 коп. інфляційні збитки, 68 грн. 76 коп. 3% річних, та вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 11.06.2025 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. Ухвалою суду від 29.07.2025 року було задоволено клопотання представника позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витребувано у Вишгородського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області офіційні відомості щодо зміни прізвища [PERSON] , [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] , та у Державної податкової служби України інформацію про особу, якій належить реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , із зазначенням її повного прізвища, ім`я та по батькову, а також дати народження. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Представником позивача заявлено клопотання, в якому висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлялась належним чином шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її зареєстрованим місцем проживання та шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно наявного у матеріалах справи зворотного поштового повідомлення, судову повістку про виклик до суду не було вручено [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання та повернуто до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Про причини неявки [PERSON] не повідомила, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд також звертає увагу, що аналіз конструкції договору позики, передбаченої ст. 1046 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту отримання позичальником у речей, визначених родовими ознаками, зокрема, обумовленої сторонами договору суми грошових коштів. У свою чергу аналіз конструкції договору кредиту, передбаченої ст. 1054 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що кредитний договір має конструкцію консенсуального договору, тобто вважається укладеним з моменту погодження сторонами всіх істотних умов такого договору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору (договору позики) та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту (позики) у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту (позики), що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. У постанові КЦС ВС від 30.11.2022 року у справі № 332/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Вказаний висновок також відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором позики №75438791 від 10.06.2021. Судом встановлено, що 10.06.2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір позики № 75438791 (а.с.34). Договір підписаний [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису yXO66kyKn2, що був направлений товариством на її номер мобільного телефону, а з боку ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису - 1hsofnQ4e2. Відповідно до п. 1 договору позики № 75438791 від 10.06.2021 року (а.с. 34) ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» передало у власність [PERSON] грошові кошти на погоджений строк, шляхом їх перерахування на банківських картковий рахунок [PERSON] на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути позику, сплатити проценти від суми позики протягом строку позики згідно графіка платежів, або достроково. Відповідно до п. 2 договору позики № 75438791 від 10.06.2021 року ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» надає [PERSON] позику в розмірі 14940 грн. 00 коп., що надається одноразовим безготівковим переказом на електронний платіжний засіб [PERSON] (п.2.1), строк позики 30 днів (п.2.2); строк повернення позики 10.07.2021 року; базова денна процентна ставка 1,99%, денна знижена процентна ставка 1,59%, процентна ставка за понадстрокове користування 2,70%. В укладеному договорі позики сторонами викладено інформацію щодо реальних витрат за позикою, реальної процентної ставки та реальної вартості наданої позики. Невід`ємним додатком до договору позики є графік платежів, який так само підписаний сторонами та містить інформацію щодо розміру, строків та порядку сплати платежів за договором позики. Таким чином, суд приходить до висновку щодо доведеності факту укладення 10.06.2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства договору позики №75438791, у відповідності до умов якого [PERSON] отримала суму грошових коштів у якості позики, а також взяла на себе зобов`язання з повернення суми позики та сплати процентів за користування нею. З інформаційної довідки ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЕКСПРЕС»» від 17.09.2024 року № КД-000000374 (а.с. 51) судом встановлено що на платіжний засіб з номером [NUMBER] , 10.06.2021 року було перераховано грошові кошти в сумі 14940 грн. 00 коп. Вказані обставини стороною відповідача спростовано не було. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» своє зобов`язання за договором позики № 75438791 від 10.06.2021 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму позики у погоджений сторонами спосіб та строк. З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» за період з 10.06.2021 року по 30.12.2021 року (а.с. 54-56 ), судом встановлено, що на момент відступлення права грошової вимоги до боржників, заборгованість [PERSON] за позикою складала 50 684 грн 86 коп., з яких: 14940 грн. заборгованість за тілом позики, 35744,86 грн. заборгованість за відсотками. Судом встановлено, що 30.12.2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 30-12/2021(а.с. 68-70), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», а ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» зобов`язалося відступити ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право грошової вимоги до боржників. Відповідно до умов договору факторингу № 30-12/2021 від 30.12.2021 року перехід прав вимоги до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» пов`язується з моментом підписання сторонами акту-прийому-передачі реєстру боржників, після чого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. 30.12.2021 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 30-12/2021 від 30.12.2021 року (а.с. 71-73). Платіжним дорученням №0317260000 від 30.12.2021, на загальну суму 2 663 376 грн. 39 коп. (а.с. 71) підтверджується перерахування коштів від ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на користь ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» в якості оплати за відступлення права вимог згідно договору факторингу № 30-12/2021 від 30.12.2021 року. Відповідно до реєстру боржників (а.с. 70-73) до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до [PERSON] за кредитним договором № 75438791 від 10.06.2021 року. Право вимоги передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 50 684 грн 86 коп., з яких: 14940 грн. заборгованість за тілом позики, 35744,86 грн. заборгованість за відсотками. Судом встановлено, що 10.01.2023 року між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 10-01/2023 (а.с. 83-85), відповідно до п.2.1 якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалось ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступити ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право грошової вимоги до боржників. Відповідно до умов договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року перехід прав вимоги до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» пов`язується з моментом підписання сторонами акту-прийому-передачі реєстру боржників, після чого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги. 28.02.2023 року між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було підписано акт зарахування зустрічних однорідних вимог до якого долучені підписані сторонами реєстри боржників за договором факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року (а.с. 86). Відповідно до реєстру боржників (а.с. 87-90) до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до [PERSON] за кредитним договором № 75438791 від 10.06.2021 року(а.с.87зв.). Право вимоги передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 51 189 грн 98 коп., з яких: 14940 грн. заборгованість за тілом позики, 35744,86 грн. заборгованість за відсотками, 505,12 грн відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги первісного кредитора ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до [PERSON] , що виникло з договору позики №75438791 від 10.06.2021 року, на підставі поступово укладених договорів факторингу перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Разом з тим, суд звертає увагу на наступне. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови договору позики, визначені у договорі № 75438791 від 10.06.2021 року, суд погоджується з наданими розрахунками заборгованості щодо обчислення суми заборгованості за основною сумою боргу, відсотками, що були нараховані в межах строку дії договору вважає їх правильними та обґрунтованими. Одночасно судом не встановлено підстав для нарахування відсотків за користування позикою поза межами строків дії договору. Частиною 8\~статті 18 Закон України «Про захист прав споживачів»\~передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. За таких обставин та відсутність у договорі позики домовленості сторін про пролонгацію (продовження дії) такого договору не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору позики, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Умовами договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичальнику кредит та проценти за користування кредитом 10.07.2021 року. Тому на думку суду, розмір заборгованості слід визначати з урахуванням строку кредитування у 30 днів. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення договору позики між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» свого зобов`язання з надання позики, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення суми позики та сплати процентів, факт отримання ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги до [PERSON] за договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 22075 грн. 34 коп., з яких: з яких: 14940 грн.00 коп. заборгованість за тілом позики, 7135,34 грн. заборгованість за відсотками. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] за договором позики № 75438791 від 10.06.2021 року, що був укладений між первісним кредитором ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] . Щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №3316303 від 10.08.2021. З анкети-заяви на кредит № 3316303 від 10.08.2021 року (а.с. 26) судом встановлено, що 10.08.2021 року було здійснено авторизацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МІЛОАН», заповнено заявку на надання кредиту на ім`я [PERSON] та надано погодження на укладення кредитного договору. Товариством проведено ідентифікацію особи [PERSON] , підтверджено її ідентифікаційній дані, після чого надано погодження на укладення кредитного договору та направлено одноразовий ідентифікатор електронного підпису для підписання цього договору (а.с. 46). Матеріали справи містять кредитний договір № 3316303 від 10.08.2021 року, що був укладений в електронній формі між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] (а.с. 20-24), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «МІЛОАН», зобов`язалося на умовах визначених цим договором на строк, визначений п. 1.3 договору, надати [PERSON] грошові кошти у визначеній сумі, а [PERSON] зобов`язалася повернути ТОВ «МІЛОАН», кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки, що визначені договором. Невід`ємними додатками до кредитного договору № 3316303 від 10.08.2021 року є графік розрахунків (а.с. 24 зв.) та паспорт споживчого кредиту (а.с. 25). Сукупний аналіз положень п. 1.2-2.2, 2.3 кредитного договору № 3316303 від 10.08.2021 року дає можливість зробити висновок, що погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту 7\~000 грн. 00 коп., спосіб надання кредиту шляхом безготівкового перерахування на електронний платіжний засіб [PERSON] ; строк кредитування 30 днів з 10.08.2021 року, термін повернення кредиту та виконання інших зобов`язань 09.09.2021 року; фіксована процентна ставка у розмірі 1,25% вдень від фактичного залишку заборгованості протягом всього строку користування кредитом; можливість пролонгації строку кредитування на пільгових умовах (із застосуванням пільгової процентної ставки за умови часткової сплати заборгованості) та на стандартних умовах (не більше 60 днів за умови фактичного продовження використання кредитних коштів з застосуванням стандартної процентної ставки у розмірі 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день його використання). Сукупний аналіз умов вищезазначеного договору дає можливість зробити висновок, що погоджено наступний порядок надання кредиту шляхом безготівкового перерахування погодженої суми грошових коштів на електронний платіжний засіб [PERSON] , що був вказаний нею в особистому кабінеті на сайті miloan.ua. З довідки ТОВ ФК «Елаєнс» від 13.11.2024 року (а.с. 46 зв.) судом встановлено, що 10.08.2021 року ТОВ «МІЛОАН», здійснило безготівковий переказ грошових коштів у розмірі 7\~000 грн. 00 коп. на електронний платіжний засіб VISA [NUMBER] . Призначенням платежу вказано кошти згідно договору № 3316303 від 10.08.2021 року. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у погоджений сторонами строк та порядку у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. З розрахунку заборгованості (а.с. 47) судом встановлено, що [PERSON] , свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів, одноразової комісії у встановлений в договорі строк та порядку не виконала, внаслідок чого допустила виникнення заборгованості у загальному розмірі 31395 грн. 00 коп., з яких: 7\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 23625 грн. 00 коп. заборгованість за процентами, 770 грн. 00 коп. заборгованість за одноразовою комісією. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, що 29.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 29-11-102 (а.с.63-65), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося відступити ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МІЛОАН». Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 29-11-102 від 29.11.2021 року право вимоги до боржників переходить до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» в день підписання цього договору. З витягу з додатку до договору факторингу № 29-11-102 від 29.11.2021 року (а.с. 66-67) судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» передало ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 3316303 від 10.08.2021 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 31 395 грн. 00 коп. За результатами дослідження платіжного доручення № 308250005 від 03.12.2021 року, (а.с. 65) судом встановлено, що ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» здійснило повний розрахунок з ТОВ «МІЛОАН» за договором факторингу № 29-11-102 від 29.11.2021 року. Таким чином, судом встановлено факт переходу права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 3316303 від 10.08.2021 року від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». Судом також встановлено, що 10.03.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір факторингу № 10-03/2023/01 (а.с. 77-79), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» зобов`язалося передати ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» грошові кошти, а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалося відступити ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» свої права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах права вимоги. Відповідно до п. 5.2 договору факторингу № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 року права вимоги вважаються відступленими в день підписання сторонами Акту приймання передачі Реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді. З додатку до договору факторингу № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 року (а.с. 81-82) судом встановлено, що ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» передало ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 3316303 від 10.08.2021 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 61 845 грн. 00 коп. З акту зарахування зустрічних позовних вимог (а.с. 80 зв.) судом встановлено, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» здійснило повний розрахунок з ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за договором факторингу № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 3316303 від 10.08.2021 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 53 795 грн. 00 коп., внаслідок поступового укладення договорів факторингу перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР». Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що в постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У пунктах 105-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс19) зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за "користування кредитом", розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом. Сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Аналогічні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сукупний аналіз положень п. 1.5.2-1.6, 2.3 кредитного договору № 3316303 від 10.08.2021 року (а.с. 20-24) дає можливість зробити висновок, що сторонами було погоджено застосування фіксованої процентної ставки у розмірі 1,25% вдень від фактичного залишку кредиту протягом погодженого строку кредитування. У разі прострочення [PERSON] зобов`язання з повернення кредитних коштів, проценти з наступного дня продовжують нараховуватися за базовою процентною ставкою 5% вдень від фактичного залишку заборгованості протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинене товариством в односторонньому порядку. Цими ж положеннями договору передбачено, що якщо [PERSON] продовжує всупереч умовам договору користуватись кредитом після строку кредитування, то проценти за базовою процентною ставкою нараховуються за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів ст. 625 ЦК України, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України на рівні базової процентної ставки. Таким чином, по закінченню встановленого строку кредитування (30 календарних днів з 10.08.2021 року по 09.09.2021 року) [PERSON] зобов`язана була сплатити на користь ТВО «МІЛОАН» проценти за користування кредитом у загальному розмірі 2625 грн. 00 коп. (1,25% від 7\~000 грн. 00 коп. кожного дня протягом 30 днів). Вказана сума процентів, що підлягає сплаті на користь ТОВ «МІЛОАН», погоджена сторонами і в графіку розрахунків (а.с. 24 зв.). 09.09.2021 року погоджений сторонами строк кредитування закінчився. Матеріали справи не містять доказів продовження строку кредитування у порядку п. 2.3 кредитного договору. У зв`язку з чим ТОВ «МІЛОАН» втратило право нарахування процентів за подальше користування [PERSON] кредитом. При цьому ТОВ «МІЛОАН» втратило право нарахування процентів саме в розумінні ст. 1048 ЦК України, тобто за не правомірну поведінку [PERSON] щодо використання чужих грошей. Після спливу строку кредитування права та законні інтереси кредитодавця, які порушуються внаслідок неповернення позичальником кредиту та продовження його використання, захищаються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Після спливу погодженого строку кредитування кредитодавець має право нарахування процентів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак не має права нарахування процентів у розумінні ст. 1048 ЦК України. При цьому тлумачення змісту п. 2.2.3 кредитного договору № 33116303 від 10.08.2021 року щодо застосування базової процентної ставки у розмірі 5% від фактичного залишку заборгованості кожного дня поза межами строку кредитування не дає можливості прийти до однозначного висновку про те, що в такий спосіб сторони також погодили застосування приписів ст. 625 ЦК України до періоду користування кредитними коштами, що починається після закінчення строку кредитування (тобто після 10.09.2021 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що кредитодавцем та його правонаступником здійснювалося нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто після втрати права нарахування таких процентів. А тому вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами можуть бути задоволені лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «МІЛОАН» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 10 395 грн. 00 коп., з яких: 7\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2625 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати процентів, 770 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати комісії за надання кредиту. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] за договором про споживчий кредит № 33116303 від 10.08.2021 року, що був укладений між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . Щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №102861735 від 20.08.2021. З анкети-заяви на кредит № 102861735 від 20.08.2021 року (а.с. 33) судом встановлено, що 20.08.2021 року було здійснено авторизацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МІЛОАН», заповнено заявку на надання кредиту на ім`я [PERSON] та надано погодження на укладення кредитного договору. Товариством проведено ідентифікацію особи [PERSON] , підтверджено її ідентифікаційній дані, після чого надано погодження на укладення кредитного договору та направлено одноразовий ідентифікатор електронного підпису U96478 для підписання цього договору (а.с. 48). Матеріали справи містять кредитний договір № 102861735 від 20.08.2021 року, що був укладений в електронній формі між ТОВ «МІЛОАН», та [PERSON] (а.с. 27-31), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «МІЛОАН», зобов`язалося на умовах визначених цим договором на строк, визначений п. 1.3 договору, надати [PERSON] грошові кошти у визначеній сумі, а [PERSON] зобов`язалася повернути ТОВ «МІЛОАН», кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки, що визначені договором. Невід`ємними додатками до кредитного договору № 102861735 від 20.08.2021 року є графік розрахунків (а.с. 31 зв.) та паспорт споживчого кредиту (а.с. 32). Сукупний аналіз положень п. 1.2-2.2, 2.3 кредитного договору № 102861735 від 20.08.2021 року дає можливість зробити висновок, що погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту 3\~000 грн. 00 коп., спосіб надання кредиту шляхом безготівкового перерахування на електронний платіжний засіб [PERSON] ; строк кредитування 30 днів з 20.08.2021 року, термін повернення кредиту та виконання інших зобов`язань 19.09.2021 року; фіксована процентна ставка у розмірі 9 грн.; можливість пролонгації строку кредитування на пільгових умовах (із застосуванням пільгової процентної ставки за умови часткової сплати заборгованості) та на стандартних умовах (не більше 60 днів за умови фактичного продовження використання кредитних коштів з застосуванням стандартної процентної ставки у розмірі 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день його використання). Сукупний аналіз умов вищезазначеного договору дає можливість зробити висновок, що погоджено наступний порядок надання кредиту шляхом безготівкового перерахування погодженої суми грошових коштів на електронний платіжний засіб [PERSON] , що був вказаний нею в особистому кабінеті на сайті miloan.ua. З довідки ТОВ ФК «Елаєнс» від 13.11.2024 року (а.с. 48 зв.) судом встановлено, що 20.08.2021 року ТОВ «МІЛОАН», здійснило безготівковий переказ грошових коштів у розмірі 3\~000 грн. 00 коп. на електронний платіжний засіб VISA [NUMBER] . Призначенням платежу вказано кошти згідно договору № 102861735 від 20.08.2021 року. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у погоджений сторонами строк та порядку у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. З розрахунку заборгованості (а.с. 49-50) судом встановлено, що [PERSON] , свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів, одноразової комісії у встановлений в договорі строк та порядку не виконала, внаслідок чого допустила виникнення заборгованості у загальному розмірі 12009 грн. 00 коп., з яких: 3\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 9009 грн. 00 коп. заборгованість за процентами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, що 30.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 30-11-65, відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося відступити ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МІЛОАН». Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року право вимоги до боржників переходить до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» в день підписання цього договору. З витягу з додатку до договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» передало ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 102861735 від 20.08.2021 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 12009 грн. 00 коп. За результатами дослідження платіжного доручення № 308250004 від 03.12.2021 року, судом встановлено, що ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» здійснило повний розрахунок з ТОВ «МІЛОАН» за договором факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021 року. Таким чином, судом встановлено факт переходу права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 102861735 від 20.08.2021 року від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». Судом також встановлено, що 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір факторингу № 10-01/2023(а.с. 83-86), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» зобов`язалося передати ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» грошові кошти, а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалося відступити ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» свої права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах права вимоги. Відповідно до п. 5.2 договору факторингу № 10-01/2023від 10.01.2023 року права вимоги вважаються відступленими в день підписання сторонами Акту приймання передачі Реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді. З додатку до договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року (а.с. 89-90) судом встановлено, що ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» передало ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 102861735 від 20.08.2021 року та складається з права вимоги заборгованості за договором 24 909 грн. 00 коп. З акту зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 86) судом встановлено, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» здійснило повний розрахунок з ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за договором факторингу № 10-01/2023від 10.01.2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 102861735 від 20.08.2021 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 24909 грн. 00 коп., внаслідок поступового укладення договорів факторингу перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР». Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що в постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У пунктах 105-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс19) зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за "користування кредитом", розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом. Сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Аналогічні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сукупний аналіз положень п. 1.5.2-1.6, 2.3 кредитного договору № 102861735 від 20.08.2021 року (а.с. 27) дає можливість зробити висновок, що сторонами було погоджено застосування фіксованої процентної ставки у розмірі 0,01% вдень від фактичного залишку кредиту протягом погодженого строку кредитування. У разі прострочення [PERSON] зобов`язання з повернення кредитних коштів, проценти з наступного дня продовжують нараховуватися за базовою процентною ставкою 5% вдень від фактичного залишку заборгованості протягом 60 днів, після чого нарахування процентів може бути зупинене або припинене товариством в односторонньому порядку. Цими ж положеннями договору передбачено, що якщо [PERSON] продовжує всупереч умовами договору користуватись кредитом після строку кредитування, то проценти за базовою процентною ставкою нараховуються за вибором позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів ст. 625 ЦК України, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України на рівні базової процентної ставки. Таким чином, по закінченню встановленого строку кредитування (30 календарних днів з 20.08.2021 року по 19.09.2021 року) [PERSON] зобов`язана була сплатити на користь ТВО «МІЛОАН» проценти за користування кредитом у загальному розмірі 9 грн. 00 коп. 0,01% від 3\~000 грн. 00 коп. кожного дня протягом 30 днів). Вказана сума процентів, що підлягає сплаті на користь ТОВ «МІЛОАН», погоджена сторонами і в графіку розрахунків (а.с. 31 зв.). 19.09.2021 року погоджений сторонами строк кредитування закінчився. Матеріали справи не містять доказів продовження строку кредитування у порядку п. 2.3 кредитного договору. У зв`язку з чим ТОВ «МІЛОАН» втратило право нарахування процентів за подальше користування [PERSON] кредитом. При цьому ТОВ «МІЛОАН» втратило право нарахування процентів саме в розумінні ст. 1048 ЦК України, тобто за правомірну поведінку [PERSON] щодо використання чужих грошей. Після спливу строку кредитування права та законні інтереси кредитодавця, які порушуються внаслідок неповернення позичальником кредиту та продовження його використання, захищаються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Після спливу погодженого строку кредитування кредитодавець має право нарахування процентів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак не має права нарахування процентів у розумінні ст. 1048 ЦК України. При цьому тлумачення змісту п. 2.2.3 кредитного договору № 102861735 від 20.08.2021 року щодо застосування базової процентної ставки у розмірі 5% від фактичного залишку заборгованості кожного дня поза межами строку кредитування не дає можливості прийти до однозначного висновку про те, що в такий спосіб сторони також погодили застосування приписів ст. 625 ЦК України до періоду користування кредитними коштами, що починається після закінчення строку кредитування (тобто після 20.09.2021 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що кредитодавцем та його правонаступником здійснювалося нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто після втрати права нарахування таких процентів. А тому вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами можуть бути задоволені лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «МІЛОАН» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 3 009 грн. 00 коп., з яких: 3\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 9 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати процентів. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] за договором про споживчий кредит №102861735 від 20.08.2021 року, що був укладений між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . З відповіді ЦМУ ДМС ум. Києві та Київській області № 80.3228-351/80.3228.1-25 від 14.08.2025 року (а.с.167), яка була отримана на запит суду 19.08.2025 року, судом встановлено що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » на підставі рішення Вишгородського районного суду від 16.08.2021 року у справі № 363/3547/20. З відповіді Державної податкової служби України від 13.08.2025 року № 12515/5/99-00-12-04-02-05 (а.с.168-169), що була отримана судом 19.08.2025 року, було судом встановлено, що у Державному реєстрі за реєстраційним номером 3049019040 зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи все вищевикладене, прийшов до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договорами № 75438791 від 10.06.2021 року, № 3316303 від 10.08.2021 року, № 102861735 від 20.08.2021 року в загальній сумі 35\~479 грн. 34 коп., яка складається з заборгованості: за договором позики №75438791 від 10.06.2021 року в розмірі 22075 грн. 34 коп., з яких: з яких: 14940 грн.00 коп. заборгованість за тілом позики, 7135,34 грн. заборгованість за відсотками; за кредитним договором №3316303 від 10.08.2021 року в розмірі 10 395 грн. 00 коп., з яких: 7\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2625 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати процентів, 770 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати комісії; за кредитним\~договором №102861735\~від 20.08.2021року\~в розмірі\~ 3 009 грн. 00 коп., з яких: 3\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 9 грн. 00 коп. заборгованість зі сплати процентів. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, оскільки такі вимоги, з огляду на вищевикладені висновки суду, є необґрунтованими. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2422 грн. 40 коп.) та витрат на професійну правничу допомогу (25\~000 грн. 00 коп.) Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених вимог 27,31%. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial