Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

В провадженні Броварського міськрайонного суду знаходилась вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог представником позивача адвокатом Скопич М.С. зазначено, що між сторонами 24.04.2018 року було укладено шлюб, що підтверджується актовим записом №608 Дарницького районного у м.Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 21.10.2024р. у справі №754/13193/24 шлюб між сторонами було розірвано. За період шлюбу, 19.07.2019р. позивачем було придбано квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м.- що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрований за №1017. Представником позивача зазначено, що вищевказане майно було придбано позивачем за особисті кошти та є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки, грошові кошти на її придбання складались частково з отриманих у порядку спадкування, частково з подарованих позивачу рідними братами грошових коштів. Так, позивач [PERSON] та її рідні брати [PERSON] та [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS] , набута в порядку спадкування та приватизації. У подальшому, вказана квартира була відчужена за 1\~183\~000,00 грн., вартість частки позивача склала 394\~333,33 грн. Враховуючи, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за 546\~000,00 грн., частину коштів 152\~000,00 грн., яких не вистачало позивачу було подаровано братами по 76\~000,00 грн. кожен. Враховуючи, що на момент звернення до суду із позовом, сторони вже не є подружжям, позивач просить суд визнати за нею одноосібне право власності за вищевказаним майном з метою подальшого розпорядження цим майном без участі відповідача. Присутня у підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Скопич М.С. підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Сповіщений належним чином про час та дату розгляду справи відповідач [PERSON] до зали суду не з`явився, звернувся до суду із письмовою заявою про визнання позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами 24.04.2018 року було укладено шлюб, що підтверджується актовим записом №608 Дарницького районного у м.Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 21.10.2024р. у справі №754/13193/24 шлюб між сторонами було розірвано. За період шлюбу, 19.07.2019р. позивачем за 546\~000,00 грн. було придбано квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м.- що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрований за №1017. Також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу майна від 19.07.2019р. позивачем та її братами [PERSON] та [PERSON] було здійснено продаж належної їм у рівних частках квартири [ADDRESS] за 1\~183\~000,00 грн. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року. Згідно ч.1\~ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1\~ст.65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1статті 57\~СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені\~статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до вимог ч.1ст.13\~ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З наведених вище доказів вбачається, що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м - хоча і була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин,та визнання позовних вимог відповідачем - суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до\~статті 264 ЦПК України\~суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати, проти вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача заявлено не було, тому судовий збір залишено за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved