Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

19.03.2025 позивач через підсистему «Електронний суд» звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовом, в якому просить: зобов`язати ТОВ «Дамарт-Хаус» звільнити нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та заборонити ТОВ «Дамарт-Хаус» користуватися вказаним приміщенням, після його звільнення; зобов`язати [PERSON] звільнити нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та заборонити [PERSON] користуватися вказаним приміщенням, після його звільнення; судові витрати стягнути з відповідачів. В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачу та його матері [PERSON] на праві власності належить по 1/2 частини кожному нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . З моменту набуття права власності на зазначене нежитлове приміщення фізичного доступу до нього позивач не має, оскільки [PERSON] відмовився його звільняти. 18.12.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.М. проводились виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі наступних судових рішень: рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 у цивільній справі №296/235/23, яким усунуто позивачу перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2397839418000, за адресою: [ADDRESS] (нежитлові приміщення цокольного поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 заг. площею 59,1 кв.м) шляхом покладення на [PERSON] обов`язку надати фактичний доступ до указаного приміщення та звільнити дане приміщення від належного останньому рухомого майна, постанови Житомирського апеляційного суду від 22.11.2023 у справі №296/235/23, постанови Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №296/235/23 від 30.09.2024. 18.12.2024 згадуваним приватним виконавцем було складено акт, яким зафіксовано невиконання вищезазначених рішень судів. Під час проведення виконавчих дій [PERSON] надав приватному виконавцю договір оренди нежитлового приміщення від 19.10.2022, укладений з в.о. директора ТОВ «ДАМАРТ-ХАУС» Олегом Бриленко. Предметом даного договору було здача [PERSON] 25 м.кв. приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В цей час нерухоме майно перебувало під арештом Богунського відділу ДВС, що виключало можливість укладати будь-які угоди стосовно вказаного нежитлового приміщення. Зазначив, що [PERSON] отримував у банківських установах кредити та не повертав їх. Під вказані кредити він передав в іпотеку вказане офісне приміщення. Не виконавши свої грошові зобов`язання, відповідні банки подали виконавчі листи до державної виконавчої служби України на виконання, яка, у свою чергу, передала 1/2 частини вказаного офісу на реалізацію Державному підприємств «СЄТАМ». З огляду на викладене, позивач просить зобов`язати [PERSON] та ТОВ «ДАМАРТ-ХАУС» звільнити нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та заборонити відповідачам користуватися вказаним приміщенням, після його звільнення. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Перекупки І.Г. від 20.03.2025 задоволено самовідвід у справі (а.с. 48-49). Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М. від 24.03.2025 задоволено самовідвід у справі (а.с. 59-60). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 справу передано судді Чішман Л.М. (а.с. 61) Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.04.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 65). Від відповідачів відзивів на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачам в порядку, визначеному ЦПК України, та отримано останніми, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 68-69). 30.04.2025 від третьої особи надійшли до суду письмові пояснення, в яких [PERSON] зазначила, що вся інформація, викладена у позовній заяві, відповідає дійсності, тривалі незаконні дії відповідачів спричиняють майнову шкоду як їй, так і позивачу (а.с. 71). 16.06.2025 позивач подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] неодноразово подавав до суду заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в якості захисника у іншому судовому процесі (17.06.2025 та 24.09.2025). Відповідач ТОВ «ДАМАРТ-ХАУС»\~повідомлявся про\~день та\~час розгляду\~справи,\~однак зі\~змісту \~з рекомендованого\~повідомлення (\~а.с.\~68)\~ ухвалу\~про відкриття\~провадження у\~справі отримав\~ [PERSON] .\~ Судова повістка щодо розгляду справи в судовому засіданні призначеному на 18.06.2025 повернулась з відміткою поштового відділення зв"язку "адресат відсутній за вказаною адресою", на 14.07.2025 та 24.09.2025 з відміткою "за закінченням терміну зберігання" Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування частини приміщення від 18.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за №857, на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частина нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5-6, 10). 25.10.2022 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. відповідно до ст.ст. 51, 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі Акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, складеного [PERSON] , головним державним виконавцем Богунського відділу ДВС у місті Житомирі 25.05.2022 року (торги відбулися 04 лютого 2022 року протокол №569739) посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з 1/2 ід. частини нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , реквізити документа, що підтверджує право власності - договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. 29.11.2005 за р. №4537, ухвала Житомирського апеляційного суду від 07.06.2021, справа №295/15478/17, ухвала Богунського районного суду м. Житомира від 24.09.2020, справа №295/15478/17, яке придбане [PERSON] , що раніше належало [PERSON] на підставі вказаних вище документів. Зазначене підтверджується свідоцтвом, зареєстрованим в реєстрі за №6900, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7-9). За змістом обох витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та спірне нежитлове приміщення складається з приміщень цокольного поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 заг.площею 59,1 кв.м. Зі змісту позову вбачається, що з моменту набуття права власності на зазначене нежитлове приміщення фізичного доступу до нього позивач не має, оскільки [PERSON] відмовився його звільняти. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 у цивільній справі №296/235/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не\~заявляє\~самостійних\~вимог щодо\~предмета\~спору [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, позовну заяву задоволено, усунуто перешкоди [PERSON] в користуванні нежитловим приміщенням, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2397839418000, за адресою: [ADDRESS] (нежитлові приміщення цокольного поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 заг. площею 59,1 кв.м) шляхом покладення на [PERSON] обов`язку надати фактичний доступ до указаного приміщення та звільнити дане приміщення від належного останньому рухомого майна (а.с. 11-13). Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.11.2023 у справі №296/235/23 рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 року залишено без змін (а.с. 14-16). Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №296/235/23 від 30.09.2024 касаційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 та постанову Житомирського апеляційного суду від 22.11.2023 залишено без змін, поновлено виконання рішення суду першої інстанції (а.с. 19-28). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Преюдиційність - це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі. Таким чином, обставини, встановлені рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 у справі №296/235/23 є преюдиційними для даної справи. Зі змісту вказаного рішення встановлено, що у судовому засіданні, у тому числі відповідаючи на запитання суду, відповідач [PERSON] визнав обставини чинення ним перепон у доступі позивача [PERSON] до нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також наявності у вказаному приміщенні належних відповідачу речей. На момент звернення з позовом до суду та на момент розгляду справи №296/235/23 по суті відповідач не звільнив нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , позивач та третя особа є співвласниками даного приміщення, натомість відповідачем створювалися перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування своїм майном. 18.12.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.М. було складено акт, яким було зафіксовано невиконання вищезазначених рішень судів, зокрема зазначено, що рішення суду не виконано, в приміщенні знаходяться майно та речі орендаторів, які відмовляються його звільняти. На вимогу виконавця надати договір оренди боржник та треті особи відмовились його надати (а.с. 29). 18.12.2024 [PERSON] складені заперечення до акту, в яких останній зщазначає, що рішення суду виконав в повному обсязі, надав доступ до приміщення, передав ключ від вхідних дверей, майно, що належить [PERSON] в приміщенні відсутне ( а.с. 31) Позивач зазначає, що під час проведення виконавчих дій [PERSON] надав приватному виконавцю договір оренди нежитлового приміщення від 19.10.2022, укладений з в.о. директора ТОВ «ДАМАРТ-ХАУС» Олегом Бриленко (ЄДРПОУ 42422715), предметом якого була здача [PERSON] (орендодавцем) 25 м.кв. приміщення, яке розташоване за адресою: м. Житомир, вул. Рильського, 3, ТОВ «ДАМАРТ-ХАУС» (орендарю) (а.с. 32-36). Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial