Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він є головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Особистий рахунок на квартиру виписаний на ім`я позивача з 2020 року, що підтверджується листом Начальника гарнізону і начальника КЕВ м. Дніпро начальнику будинкоуправління № 2 за № 525/4773 від 09.12.2020 року. Відповідно до довідки № 385/1 від 28 лютого 2025 року в квартирі [ADDRESS] окрім [PERSON] зареєстрована його тітка [PERSON] . [PERSON] проживає на території Російської Федерації з 2012 року і не перебуває на території України, зв`язок з позивачем не підтримує, що також підтверджується актом перевірки фактичного проживання № 570/1 складеним депутатом Черкаської селищної ради округу № 1 Шараповою І.П. в присутності мешканців будинку (сусідами). Позивач має намір приватизувати вищевказану квартиру та одержати у власність. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, позбавляє можливості приватизувати житло а тому він вимушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 02 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження по справі (а.с. 17). Представник позивач надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її присутності та позивача, заявлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. За відомостями відділу Центру надання адміністративних послуг Черкаської селищної ради, відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Через що, отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце перебування фізичної особи, тому подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України". Відповідно до частини 11\~статті 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання повторно не з`явилася, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за останнім зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутність. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] та особистий рахунок на квартиру виписаний на ім`я позивача з 2020 року, що підтверджується листом Начальника гарнізону і начальника КЕВ м. Дніпро начальнику будинкоуправління № 2 за № 525/4773 від 09.12.2020 року (а.с. 8). Договором найму № 638 житлового приміщення від 03 березня 2025 року встановлено, що основним наймачем квартири [ADDRESS] , являється [PERSON] (а.с. 10-11). Відповідно до довідки № 385/1 від 28 лютого 2025 року в квартирі [ADDRESS] окрім [PERSON] зареєстрована його тітка [PERSON] (а.с. 9). Позивач у позові наполягає на тому, що [PERSON] проживає на території Російської Федерації з 2012 року і не перебуває на території України, зв`язок з позивачем не підтримує. Факт відсутності відповідача у зазначеному житловому приміщенні підтверджується актом перевірки фактичного проживання № 570/1, складеним депутатом Черкаської селищної ради округу № 1 Шараповою І.П. в присутності мешканців будинку (сусідами). Правовідносини, що вникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст.\~71\~Житлового кодексу\~України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст.\~72\~ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. У відповідності до статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~ статті 7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно з ч. 1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] з 2012 року фактично не проживає за місцем реєстрації. Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України, є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному приміщенні. А тому позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтовані та підлягають задоволенню. В зв`язку з тим, що позивачка не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд,

Outcome: approved