Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 15.04.2010 року. Відповідачу банк відкрив картковий рахунок та видав кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 46 000.00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку та довідкою. Зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач також стверджує, що відповідно Умов та правил надання банківських послуг, банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті. Позивач виконав свої зобов`язання, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому у договорі та стверджує, що відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 26 листопада 2023 року має заборгованість у розмірі 51\~479,44 грн. за кредитним договором № б/н від 15.04.2010 року, яка складається з: 42579,59 грн. - заборгованість за кредитом та 8\~899,85 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Просять суд стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.04.2010 року у розмірі 51\~479,44 грн. та судовий збір у розмірі 2684 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2024 року здійснено перехід на розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задоволити. У судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечували. Подала суду письмові пояснення. Вказала, що вона дійсно мала картку позивача з кредитним лімітом 10\~000 гр. Час від часу вона користувалась нею. 11 січня 2023 року їй зателефонувала якась жінка та вмовляла скористуватись кредиткою при купівлі товару в магазині, на що отримала відмову. З того часу почався її «терор»: за день було 6-7 дзвінків, що було моральним тиском на неї. 28 січня 2023 року не було світла, її син, який пішов воювати, вже три дні не виходив на зв`язок, їй надійшов дзвінок від служби безпеки приватбанку та повідомили, що була спроба списати кошти на інтернет-магазин. На що вона зателефонувала на 3700. Потім їй відразу ж перетелефонували і запевнили, що це працівник банку, і для забезпечення безпеки її коштів необхідно виконати певні розпорядження. Оскільки вона поганий користувач, через відсутність світла, вона вийшла на вулицю та хотіла отримати від когось допомогу. Але нікого не було, тому вона вимушена була виконати розпорядження. Вона все зробила як просили та її картка була заблокована 28 січня 2023 року та вона її не використовувала. Хоч і послухала шахраїв, але з метою збереження банківських коштів. 30 січня 2023 року вона була у банку та повідомила про шахрайство і саме в цей день відбулось списання коштів, при чому її кредитний ліміт в 4,5 рази. За допомогою свого сина було встановлено куди саме перераховані кошти, про що повідомила банк. Але жодної допомоги від них не отримала, її звернення не реєстрували, її інформацію не перевірили. За її звернення відкрито кримінальне провадження. Працівники банку не забезпечили збереження її коштів, не відмінили нетипову операцію і допустили списання коштів. Вважає, що саме банк не зберіг її персональних даних, допомоги не надав. Просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 2010 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, що підтверджується укладеною сторонами Анкетою - заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Частиною 1, 2 ст.\~1054\~ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 3 ст.\~1054\~ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір, відповідно ст. 1055 ЦК України, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно вимог ч.1 - 3 ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно ч.1 ст.\~640\~ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ч.1 ст.\~633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. При цьому, суд також враховує, що відповідно ч. 1 ст.\~634\~ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як встановлено зі змісту Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Обґрунтовуючи позов, банк стверджує та надає Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно Умов та Правил надання банківських послуг, підписання договору являється згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. В Умовах та Правилах надання банківських послуг, клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Клієнт зобов`язаний у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Власник картки зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. У Правилах також зазначено, що клієнт доручає банку списувати з карткових рахунків грошові кошти в розмірі реалізованих клієнтом або довіреними особами операцій, у відповідності з правилами Міжнародних платіжних систем, а також вартість послуг, визначених тарифами банку при настанні строку платежу. Клієнт доручає банку списувати грошові кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строку оплати. Судом встановлено, що 15 квітня 2010 року [PERSON] було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У свою чергу, аналіз всього тексту Заяви про приєднання дає можливість зробити висновок, що вказана Заява містить вичерпну інформацію щодо реальної річної процентної ставки, реального розміру витрат за кредитом, щодо порядку повернення кредиту, сплати щомісячного мінімального обов`язкового платежу за користування кредитною лінією. Крім того, заява про приєднання вміщує у собі положення розділів та підрозділів «Оплата частинами та Миттєва розстрочка», а також положення Умов та Правил надання банківських послуг у редакції, яка була чинною на дату приєднання та підписання їх відповідачем. Відповідно ст. 525, 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 226 листопада 2023 року за відповідачем рахується заборгованість у сумі 51\~479,44 грн. за кредитним договором № б/н від 15.04.2010 року, яка складається з: 42579,59 грн. - заборгованість за кредитом та 8\~899,85 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Оскільки розмір заборгованості за використаними кредитними коштами підтверджено уповноваженою банком особою у вищезазначеному розрахунку та відповідачем не оспорюється, підстави сумніватися в дійсності наведеної в розрахунку інформації в частині використаних відповідачем кредитних коштів, у суду відсутні. Будь-яких заперечень щодо правильності нарахованої заборгованості за кредитом, а також доказів, які це підтверджують, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Також відповідачем не оспорюється кредитний договір та умови надання кредитних коштів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 сформульований висновок, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань. Суд також враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами і їх розміру. Суд вважає, що відповідач не виконав своїх зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк», що призвело до порушення прав останнього. Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованість у розмірі 51\~479,44 грн. за кредитним договором № б/н від 15.04.2010 року, яка складається з: 42579,59 грн. - заборгованість за кредитом та 8\~899,85 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Щодо доводів відповідача про шахрайські дії. Статтею 2 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього\~Закону, ЦК України,\~ГК України\~та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до\~статті 11ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору. Частиною першою\~статті 626ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою\~статті 627ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої\~статті 638ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Закон України «Про захист прав споживачів»\~регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Як вказувалось вище, 15 квітня 2010 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, що підтверджується укладеною сторонами Анкетою - заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною 3 статті 1066 ЦК України визначено, що банк не має права визначати та контролю напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Нормою ч. 1 ст. 1067 ЦК України визначено, що договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Згідно ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Аналіз вищевказаних норм законодавства зобов`язують банк до виконання розпоряджень клієнта про перерахування коштів з рахунку. З пояснень сторін вбачається, що з дати укладення договору [PERSON] отримав картку, користувався нею, зауважень не висловлював. За твердження [PERSON] у січні 2023 року відбулось незаконне списання коштів з її картки. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка зверталась щодо незаконного списання коштів, за зверненням відбулась перевірки, проводилось службове розслідування. Тому встановити кошти, суму коштів та коли відбулось списання коштів, наприклад через мобільний додаток з використанням фінансового номеру телефону. Жодних клопотань щодо встановлення та перевірки цих обставин, відповідачка не подавала та не заявила про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ст.12 ЦПК України встановлений принцип змагальності сторін, згідно якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦИК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к зазначила, що необхідність існування єдиного сталого механізму для відступу від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного раніше, безпосередньо випливає з тих завдань, реалізацію яких має здійснювати Верховний Суд. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 261/0/15-18, чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень і важливим аспектом права на справедливий суд. Судове рішення високої якості - це рішення, яке досягає правильного результату, наскільки це дозволяють надані судді матеріали у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; та постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16, зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-грозглядає під судовими рішеннями в подібних правовідносинах такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин Аналогічну позицію викладено в постановах 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц; 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Згідно із п. п. 9.12 - 9.18 Розділу ІХ ДКБО, Клієнт зобов`язаний забезпечити / гарантувати неможливість отримання третіми особами інформації про Логін, Пароль, Картковий пароль, а також ПІН, CVV2\, строк дії, номер Картки тощо. Ризик і відповідальність за несанкціоноване використання Логіна, Пароля, Карткового пароля несе виключно Клієнт. Клієнт несе ризик та негативні наслідки передачі ним третій особі мобільного телефона (відповідної SIM-карти), номер якого визначений в Заяві про приєднання до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб або повідомлений Банку в іншому встановленому Договором порядку як Номер мобільного телефону Клієнта, їх втрати, незаконного заволодіння ними, а також ризик технічного перехоплення інформації, направленої на Номер мобільного телефону Клієнта. Клієнт усвідомлює та приймає на себе усі ризики щодо можливості авторизації сторонньою особою у Мобільних додатках Google Pay або в інших подібних додатках за допомогою технології Біометрії, в тому числі якщо у Мобільному пристрої збережені Відбитки пальця(-ів) сторонньої особи. Будь-яку особу, що використала Біометрію як засіб ідентифікації клієнта для доступу до Системи ДБО (у тому числі технології Touch ID, Face ID), Банк безумовно вважає Клієнтом і не несе відповідальності за дії такої особи, навіть якщо такі дії будуть оскаржуватися. Пункт 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 29.07.2022 №164 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачає обов`язок користувача не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. Відповідно до пояснень відповідача фінансова операція здійснювались з використанням фінансового номера телефону та вона усвідомила вже, що повідомила шахраям відповідну інформацію. Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач підтвердила факт особистого спілкування з шахраями та розголошення реквізитів платіжного засобу, тобто сама сприяла втраті особистих даних. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що банком правомірно у відповідності до договірних зобов`язань проводить нарахування/списання, заборгованості по кредиту. Суд не приймає доводи відповідача, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи його коштами, оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Наявність кримінального провадження, порушеного за його заявою, не може свідчити, з огляду на презумпцію невинуватості, про вчинення злочину щодо споживача до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення позичальника від обов`язку належного виконання кредитного зобов`язання і виконання умов договору у разі настання певних обставин, передбачених ними. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимогист.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved