Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

24 вересня 2024 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач вказував, що через невиконання [PERSON] умов укладеного кредитного договору від 01.08.2018 з первісним кредитором АТ «Альфа-Банк», в неї утворилася заборгованість на загальну суму 48 628,79 грн, які позивач прохав стягнути з відповідачки на підставі договору факторингу від 20.09.2021. Ухвалою від 27 листопада 2024 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 13 січня 2025 року. Представник позивача в заяві до суду прохав розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача за дорученням Золотаренко О. В. надала суду письмові пояснення щодо позову, де прохала відмовити в задоволенні позовних вимог, також клопотання про витребування письмових доказів у справі та про відкладення розгляду справи. Ухвалою від 21 лютого 2025 року оригінали доказів, на які посилається позивач у позові до суду, а саме: - оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 01.08.2018, підписану Баранова (Золотаренко) та паспорт споживчого кредиту, оформленого на ім`я відповідачки у справі від 01.08.2018; - документальне підтвердження оформлення та видачу кредитної картки на ім`я відповідачки [PERSON] ; - оригінал договору факторингу № 3 від 20.09.2021, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс»; - оригінал додатку 1-1 до Договору факторингу № 3 від 20.09.2021, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс». Розгляд справи відкладено на 31 березня 2025 року. 21.02.2025 на виконання ухвали суду було надано лише - оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 01.08.2018, підписану [PERSON] та паспорт споживчого кредиту, оформленого на ім`я відповідачки у справі від 01.08.2018. 31.03.2025 в судове засідання представник позивача не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача адвокат Бердніченко О.П. в судовому засіданні заявила клопотання про витребування письмових доказів у справі, а саме копію ліцензії на провадження діяльності з надання послуг АТ «Альфа-банк» у 2018 році, тобто на час укладання між цим Товариством і позивачем оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 01.08.2018, а розгляд справи відкласти. З метою ґрунтовного, повного та об`єктивного вирішення справи, суд відклав розгляд справи на 13.06.2025 та витребував вказані документи. За відомостями позивача від 24.02.2025, ліцензії на провадження діяльності АТ «Альфа-банк» під час укладання з ним договору факторингу, ТОВ «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» не отримував, тому надати суду такий доказ не має можливості. 21.02.2025 від представника відповідачки надійшло до суду пояснення відповідно з якого вбачається, що до позовної заяви, а саме оферти на укладання ушоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії, копії паспорта, копії ідентифікаційного коду вказані дані [PERSON] , у розрахунку теж вказано [PERSON] . Посилається на те, що позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладаючи договори відступлення прав вимоги, не був позбавлений права вимагати первинні документи бухгалтерського обліку та всю іншу документацію (документи, що стосуються заборгованості боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог клієнта до боржника по заборгованості та є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погашення заборгованості) у первісного кредитора, та згідно вимог ст. 81, 83 ЦПК України повинен був подати всі ті докази, які підтверджують обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог до суду разом з позовною заявою. Видана позивачем виписка по рахунку за кредитною карткою World Debit Mastercard не є первинними документами та не відповідає положенням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 51-52, 61-63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, а тому не є належним доказам, який підтверджує передачу відповідачці грошових коштів, а відтак і наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір. 13.06.2025 від представника відповідача адвоката Бердніченко О.П. надійшли пояснення щодо стягнення заборгованості, в яких вона зазначає, що із наданої позивачем Виписки за картковим рахунком № [NUMBER] за період 01.08.2018 - 21.09.2021 та із розрахунку заборгованості за кредитом таблиця (а.с. 21) позичальниця сплатила загальну суму в рахунок погашення кредиту 70 297 грн. Про цей факт позивач не зазначає у позові та не враховує цю суму у своїх розрахунках заборгованості. Так, згідно з розрахунком заборгованості у колонці 5 знято коштів з рахунку загальна сума становить 76 068,04 грн, а у колонці 6 внесено коштів на рахунок загальна сума становить 69 458,16 грн. Таким чином, різниця становить 6 609,88 грн, а не 43 284,99 грн., як заявляє позивач, який навмисно спотворює розрахунки та намагається вести в оману суд. Отже, у позивача могло би бути право на заявлення позову саме у розмірі 6 609,88 грн., а не 43 284,99 грн. Отже, відповідачка добросовісно виконувала взяті на себе зобов`язання за договором кредитування та поповнювала кредитну картку. Штрафи, комісійні та інші платежі за ст. 625 ЦКУ не підлягають до стягнення в період дії карантинних обмежень, про що у пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» вказано: У разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодоудосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. .. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період дії карантинних обмежень виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення навіть, якщо така відповідальність передбачена умовами кредитного договору. Тому штрафні санкції за ст. 625 ЦКУ в розмірі 5 343,80 грн. не підлягають до стягнення в період дії карантинних обмежень тому, що їх нарахування регулюють положення кредитного договору, що регулюють відповідальність позичальника, від якої звільнений боржник в період дії карантинних обмежень згідно з п. 6 та п. 6-1 Прекінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, штрафні санкції могли бути нараховані лише у період з 01 серпня 2018 року до 01 березня 2020 року. Таким чином, починаючи з 14-го місяця (згідно з Розрахунком заборгованості) відповідачці не мали бути нараховані будь-які платежі, крім тіла кредиту та процентів. Матеріали справи не містять Умов і правил надання кредиту та підтвердження, що відповідачка розуміла, ознайомилася і погодилася з ними. Не було роз`яснено відповідачці порядок нарахування штрафних санкцій. Інші документи, надані позивачем суду, не відображають інформації про узгоджені істотні умови при підписанні кредитного договору. Позивачем до матеріалів справи надані паспорт споживчого кредиту та додаток до нього, але виходячи з положень статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», паспорт є формою інформації, що надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит для можливості ознайомлення з умовами кредитування. При цьому клієнту банку може бути запропоновано декілька паспортів споживчого кредиту, які він зобов`язаний підписати. Навіть підписання паспорту споживчого кредиту не є підставою вважати його дані частиною умов кредитного договору. Підписання паспорту споживчого кредиту має значення лише для випадків, передбачених частиною 12 статті 9 зазначеного Закону, а саме у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом. У постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) стосовно порядку укладання договору кредиту було зазначено таку правову позицію щодо належного стандарту доведення факту узгодження Умов та правил банківських послуг. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відповідачка наполягає на тому, що їй не було роз`яснено умов кредитного договору щодо штрафних санкцій. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідні правові висновки щодо застосування зазначених норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 06.12.2019 у справі № 664/1261/16-ц (провадження № 61-25248св18), від 27.01.2020 у справі № 754/6091/18 (провадження № 61-11473св19), від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19 (провадження № 61-1416св20). Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (рішення КСУ від 11.07.2013 р.№ 7-рп/2013). 22.09.2025 в судовому засіданні представник позивача Євтодьєв А.О. позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити, з підрахованими представником відповідача сумами за наданим позивачем розрахунком заборгованості, а саме у колонці 5 знято коштів з рахунку загальна сума становить 76 068,04 грн, а у колонці 6 внесено коштів на рахунок загальна сума становить 69 458,16 грн. погодився, однак не зміг пояснити суду зазначені в розрахунку в цих колонках інші суми. Представник відповідача адвокат Бердніченко О. П. частково погодилася із позовними вимогами позивача, а саме в частині різниці між внесеними відповідачкою коштами на рахунок банку та знятими з рахунку - 6 609,88 грн. Судові витрати прохала покласти на відповідача. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. В матеріалах справи зазначено, що 01 серпня 2018 року між АТ Альфа-банк та відповідачкою було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200,000 грн. Процентна ставка 26% річних. Тип процентної ставки фіксований. Відповідачка зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, але не надала своєчасно позивачеві грошові кошти для погашення заборгованості за своїми зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2021 року відповідачка має заборгованість перед позивачем у розмірі 48 628,79 грн, яка складається із: - 43 284,99 грн. загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); - 5 343,80 грн. загального залишку заборгованості за штрафними санкціями (відповідно до виписки з додатку до договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року (а.с.14-15) 20.09.2021 між АТ «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Тобто, ТОВ «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 01.08.2018. Згідно з розрахунком заборгованості за [PERSON] станом на 20.09.2021 обліковується заборгованість в розмірі 48 628,79 грн. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Згідно з абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні регламентовані Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно з пунктами 5, 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним договором - є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронним підписом одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до частин 1, 3-6, 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За змістом частини 13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами, серед іншого, згідно зі статтею 64 ЦПК України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі № 129/1033/13-ц від 18.03.2020, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Судом враховано, що відповідач дійсно підтверджує, що укладала договір та користувалася коштами так само як і добросовісно погашала заборгованість, про що свідчить розрахунок заборгованості, наданий позивачем суду як доказ, в якому в колонці 5 знято коштів з рахунку загальна сума становить 76 068,04 грн, а у колонці 6 внесено коштів на рахунок загальна сума становить 69 458,16 грн, з чим погодився представник позивача у судовому засіданні під час розгляду справи. За змістом позиції Верховного Суду, сформованій у справі № 913/618/21 від 08.06.2022, у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Наведений процесуальний обов`язок відповідачем виконано, що підтверджує наданий позивачем як доказ розрахунок заборгованості. За випискою по особовому рахунку з 01.08.2018 по 21.09.2021 видно, що відповідачка дійсно користувалася кредитними коштами до 20.09.2021 та вносила кошти на рахунок. Інших доказів щодо точного розрахунку заборгованості позивачем не надано суду. Тому суд виходить з наданих та наявних доказів у справі. Щодо 5 343,80 грн загального залишку заборгованості за штрафними санкціями, які не деталізовано саме які види штрафних санкцій застосовано до відповідачки. Штрафи, комісійні та інші платежі за ст. 625 ЦКУ не підлягають до стягнення в період дії карантинних обмежень, про що у пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» вказано: У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулюванняринків фінансових послуг», споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. ... Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період дії карантинних обмежень виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення навіть, якщо така відповідальність передбачена умовами кредитного договору. Тому штрафні санкції за ст. 625 ЦКУ в розмірі 5 343,80 грн. не підлягають до стягнення в період дії карантинних обмежень тому, що їх нарахування регулюють положення кредитного договору, що регулюють відповідальність позичальника, від якої звільнений боржник в період дії карантинних обмежень згідно п. 6 та п. 6-1 Прекінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, штрафні санкції могли бути нараховані лише у період з 01 серпня 2018 року до 01 березня 2020 року. А тому починаючи з 14-го місяця (згідно з Розрахунком заборгованості) відповідачці не мали бути нараховані будь-які платежі, крім тіла кредиту та процентів. За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтями 526, 530, 610, 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Із підстав викладеного, суд дійшов висновку, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення різниці між внесеними відповідачкою коштами на рахунок банку в рахунок погашення боргу та знятими з рахунку кредитних коштів (76 068,04 грн - 69 458,16 грн) 6 609,88 грн. В іншій частині потрібно відмовити за недоведеністю. В порядку статтей 137 та 141 ЦПК України здійснити розподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог. З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 411,58 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), а саме: 6 609,88 грн х 100/ 48 628,79 грн = 13,60% х 3 028,00 грн = 411,58 грн. За ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141 ЦПК України). Для підтвердження понесених витрат на послуги адвоката, йому необхідно: укласти у письмовій формі договір; включити до договору умови про порядок визначення вартості наданих послуг за ведення відповідної судової справи (почасова оплата, фіксована сума тощо); включити до договору посилання на реквізити або сторін судової справи, у якій надається правнича допомога; детально фіксувати послуги, які надаються у рамках ведення відповідної судової справи, їх обсяг (витрачений час) та вартість (якщо окремі послуги мають різну вартість); детально фіксувати витрати, які понесені адвокатом у зв`язку із наданням послуг щодо ведення відповідної судової справи (витрати на відрядження, нотаріальні послуги, переклад документів тощо); належно оформляти та зберігати документи, що підтверджують такі витрати; належним чином оформляти платіжні документи під час здійснення оплати послуг адвоката. Адвокатом Литвиненко О.І. надано суду договір про надання правничої допомоги від 03.07.2024, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15.07.2024 та квитанцію, де зазначено розцінки його послуг на загальну суму 9 200,00 грн (а.с.23-24). Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пропорційності заоволених вимог, сума до стягнення є 9 200,00 грн х 8,54 % = 1251,20 грн.

Outcome: partial