Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 26.09.2009 року вона уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх двох років їхні стосунки зіпсувалися, зникла любов, взаєморозуміння і повага, стали частими сварки. Вона неодноразово намагалася зберегти сім`ю, але переконалася, що вони з відповідачем є людьми з протилежними поглядами на життя, ведення побуту та виховання дітей. Позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є відсутність спільних інтересів з чоловіком, різні погляди на життя та виховання дітей, відсутність взаєморозуміння. Вказує, що вони з відповідачем втратили почуття любові та поваги один до одного. Вже тривалий час вони не підтримують подружніх стосунків і фактично шлюб припинив своє існування. Позивач зазначає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам дітей, у зв`язку з чим наполягає на розірванні шлюбу та просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. У подальшому позивачка збільшила позовні вимоги та просила визначити місце проживання спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з нею. У зв"язку з цим згідно з ухвалою суду від 01.07.2025 року суд залучив до участі в справі орган опіки і піклування Ужгородської міської ради. У судовому засіданні позивачка збільшені позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов, з наведених у такому підставі. Строк на примирення просила не надавати. У судовому засіданні представник позивачки підтримав збільшений позов. У судовому засіданні відповідач збільшений позов визнав. Строк на примирення просив не надавати. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав клопотання у якому просив розгляд справи проводити без участі представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, оскільки позиція органу опіки та піклування повністю викладена у долученому висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 12.08.2025 року № 923/14/01-20. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі,\~ 26.09.2009 року сторони уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що видане виконкомом Кам"яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 28.05.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 28.05.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області відповідно. Як встановлено згідно пояснень позивачки у позовній заяві та у судовому засіданні, які не спростовано відповідачем, через різні погляди на життя та виховання дітей між сторонами часто виникали сварки, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. Між сторонами відсутнє взаєморозуміння, спільні інтереси, сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, що призвело до фактичного припинення шлюбу. Позивачка бажає розірвати шлюб і не має наміру йти на примирення з відповідачем, зазначаючи, що збереження шлюбу та подальше спільне життя є неможливим, і суперечить її інтересам та інтересам їхніх дітей. Стаття 51 Конституції України\~передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у\~ст. 24 СК України, у якій, крім іншого, передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4\~ст. 56 СК України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно\~ст. 24 цього Кодексу\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2\~ст.\~112\~ СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 24 СК України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. У відповідності до ч.2\~статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як зазначила позивачка в позовній заяві та підтвердила у судовому засіданні, діти наразі проживають разом із нею і порадившись із відповідачем прийшли до висновку , що діти після розлучення діти будуть проживати з нею. Відповідач в судовому засіданні не заперечив твердження позивачки . Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4\~ст.29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 12.08.2025 року № 923/14/01-20, орган опіки та піклування вважає, доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , зазначаючи у висновку, що фахівці Ужгородського міського центру соціальних служб, за результатами оцінки та висновку потреб сім`ї від 23.07.2025 року, підтвердили наявність високого батьківського потенціалу у матері, яка спроможна повноцінно виконувати обов`язки з виховання та догляду за дітьми. Органом опіки та піклування встановлено, що діти проживають разом із матір"ю у стабільному та позитивному побутовому й емоційному середовищі, де забезпечено належний догляд, розвиток виховання та освітній супровід. Взаємини між батьками залишаються коректними щодо їх виховання, що дозволяє зберігати психологічну рівновагу дітей у складний період трансформації родини. А тому, беручи до уваги сталість місця проживання, адаптованість дітей до побутового та соціального середовища, наявність позитивного емоційного зв"язку з матір"ю, належні умови для виховання та розвитку, а також відсутність заперечень з боку батька орган опіки та піклування вважає, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю є обґрунтованим і таким, що відповідає їх найкращим інтересам. Батько дітей [PERSON] , як при розгляді питання органом опіки та піклування, так і у судовому засіданні, не заперечив проти визначення місця проживання малолітніх доньок з матір"ю. А тому з огляду на вищенаведене, суд доходить висновку, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю відповідатиме інтересам дітей, а тому малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати з матір"ю [PERSON] . Відповідно до положень ст. ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн, та на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв"язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved