Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» звернулося до суду з позовною заявою, зазначивши, що відповідно до укладеного Договору № 4216639 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.12.2023 року з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (торгова марка «Credit7») [PERSON] отримала кредит у розмірі 9999,99 грн. строком на 360 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування (912,5% річних). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи Первісного кредитора (далі по тексту - ІТС). Кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором 26.08.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (Клієнт) та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», укладено Договір факторингу № 26/08/2024 від 26.08.2024 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором № 4216639 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.12.2023 року перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» на загальну суму 66200,72 грн., з яких 9999,99 грн.- сума заборгованості за основною сумою боргу, 56200,73 грн.- заборгованість за відсотками. Просять стягнути з відповідачки вищевказану суму заборгованості та понесені судові витрати. Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 16.12.2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 04.03.2025 року від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Процай В.М. надійшов відзив на позов, у якому зазначив, що [PERSON] взагалі не укладала та не підписувала жодних кредитних договорів з ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал- фінанс» чи ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7»), а довідалася про те, що на її ім`я укладено кредитний договір № 4216639 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.12.2023р., який, нібито, було укладено між нею та ТОВ «Лінеура України» невідомою особою на суму 10 000 гривень. Після того, як на адресу відповідачки та її сім`ї почали надходити погрози, [PERSON] звернулася до поліції з заявою про вчинення злочину. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 27.05.2024 року до ВП № 2 Полтавського РУП надійшла заява від [PERSON] про те, що 14.12.2024 року невідома особа використовуючи особисті дані заявниці оформила кредитну позику на суму 10000 грн у кредитній установі «Credit7». Наразі в провадженні ВП № 2 Полтавського РУП знаходиться кримінальне провадження № 12024175440000205 від 27.05.2024р. яке зареєстроване за заявою [PERSON] , та по даному кримінальному провадженню вчиняються відповідні процесуальні дії. 09.06.2025 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Процай В.М. надіслав додаткові письмові пояснення, у яких зазначив, що [PERSON] довідалася про те, що на її ім`я укладено кредитний договір № 4216639 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.12.2023р., який, нібито, було укладено між [PERSON] та ТОВ «Лінеура України» невідомою особою на суму 10 000 гривень. Після того, як на адресу відповідачки та її сім`ї почали надходити погрози, [PERSON] 27.05.2024 року звернулася до поліції з заявою про вчинення злочину. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 27.05.2024 року до ВП № 2 Полтавського РУП надійшла заява від [PERSON] про те, що 14.12.2024 року невідома особа використовуючи особисті дані заявниці оформила кредитну позику на суму 10000 грн у кредитній установі «Credit7», та на підставі даної заяви внесено відомості про кримінальне провадження № 12024175440000205 від 27.05.2024р. За наслідками розслідування 31.10.2024 року дізнавачем СД ВП № 2 СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області Плахотніченко А.Є. кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Однак, постановою прокурора Полтавської окружної прокуратури від 19.12.2024 року постанову дізнавача СД ВП № 2 СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області Плахотніченко А.Є. від 31.10.2024 року про закриття кримінального провадження № 12024175440000205- скасовано. Старшим дізнавачем СД ВП № 2 СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області Плахотніченко А.Є. до Октябрського районного суду м. Полтави скеровано клопотання про тимчасовий доступ до документів, які містять охоронювану законом таємницю. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 15.01.2025 року по справі № 554/13924/24 клопотання дізнавача задоволено частково та надано тимчасовий доступ до оригіналів або завірених належним чином копій документів та проведення їх виїмки. Таким чином, наразі в провадженні ВП № 2 Полтавського РУП знаходиться кримінальне провадження № 12024175440000205 від 27.05.2024р. яке зареєстроване за заявою [PERSON] , та по даному кримінальному провадженню вчиняються відповідні процесуальні дії. [PERSON] після того, як довідалася що на її ім`я та без її відома було отримано кредит та знято з її карти кошти в ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7»), звернулася з заявою від 27.05.2024 року до ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7») у якій повідомила, що вона не укладала та не підписувала жодних кредитних договорів та не отримувала жодних коштів, та просила надати копію кредитного договору. Окрім того, відповідачка повідомила ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7») про те, що нею до правоохоронних органів подано заяву за фактом укладання на її ім`я кредиту невідомою особою. ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7») у своїй відповіді від 14.06.2024 року на заяву [PERSON] від 27.05.2024 року повідомило, що кредитний договір № 4216639 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.12.2023р., укладено за допомогою інформаційно-комунікаційної системи Товариства і підписано у порядку, визначеному у ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Також у вищевказаному листі вказано, що «з метою перевірки та встановлення фактів відносно викладених у заяві обставин ви маєте надати копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань а також виписку по вашій картці...». При цьому, копію кредитного договору на прохання [PERSON] надано не було. На виконання вимог викладених у листі ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7») від 14.06.2024 року, [PERSON] 24.07.2024 року було направлено повторну заяву, до якої було долучено копію витягу з ЄРДР про кримінальне провадження № 12024175440000205 від 27.05.2024р. яке зареєстроване за заявою [PERSON] , а також копію банківської виписки. Як можливо встановити з відповіді ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7») від 13.08.2024 року на заяву [PERSON] від 24.07.2024 року, товариством не було проведено перевірку за заявою [PERSON] про те, що нею не підписувався кредитний договір та не вчинялися жодні дії по встановлення можливих протиправних дій третіми особами, натомість повідомлено лише про те, що наявність витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань не є підставою для списання кредитної заборгованості чи визнання кредитного договору недійсним. Таким чином, можливо виснувати, що відповідачка [PERSON] шляхом повідомлення ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7») щодо шахрайських дій відносно неї, а також своїм зверненням до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину, здійснила всі необхідні дії для повідомлення ТОВ «Лінеура Україна» (торгова марка «Credit7») та доведення обставин вчинення відносно неї шахрайських дій, натомість останнім, не було вчинено жодних дій щодо виявлення можливих протиправних дій іншими особами. Також слід зазначити, що стороною позивача не надано суду доказів, які б підтверджували, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що рахунок з якого надійшли кошти на картку [PERSON] належать саме позивачу, що свідчить про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачка отримувала кошти саме від позивача. 30.06.2025 року від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог, у яких зазначив, що сума кредиту по укладеному Кредитному договору, перераховується на платіжну карту відповідача, яка була верифікована шляхом блокування певної суми коштів. Сума блокування грошових коштів на платіжній карті № [NUMBER] відома тільки відповідачу. Зазначення суми блокування на платіжній карті підтверджує, що саме відповідач підтверджує верифікацію платіжної карти. Вказаний номер телефону відповідача, в тому числі співпадає з даними Українського бюро кредитних історій. [PERSON] підписала Кредитний договір електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 92837 14.12.2023 18:26:07 та вже через хвилину отримав суму кредиту платіжну картку [NUMBER] (яка вказана в договорі). Переказ суми кредиту був здійснений надавачем платіжних послуг ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» (торгова марка «іРау») (довідка про переказ коштів міститься в матеріалах справи) без відкриття рахунку, оскільки платіж здійснювався за допомогою міжнародних платіжних систем, в даному випадку VISA. Згідно довідки вих. №715-2808 від 28.08.2024 ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, між ним та ТОВ «ЛІНЕРУА Україна» укладено договір на переказ коштів ФК-П-19/03- 01 від 12.03.2019, на підставі вказаного договору успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 14.12.2023 18:27:14 на суму 10000,00 (десять тисяч гривень 00 копійок) грн., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua- 320336671, призначення платежу: Зарахування 10000,00 грн. на карту [NUMBER] . Також, на виконання ухвали Полтавського районного суду Полтавської області, АТ КБ «Приватбанк» надав інформацію щодо належності відповідачу платіжної картки [NUMBER] вказаної у Кредитному договорі, належності номера телефону [NUMBER] відповідачу, зарахування суми кредиту 14.12.2023 у розмірі 10000,00 грн., а також вказано платника [NUMBER] , Visa Direct, що відповідає торговій марці IPAY. [PERSON] використовувалась платіжна картка [NUMBER] після отримання суми кредиту, а також було здійснено часткове погашення нарахованих процентів у розмірі 577,00 грн. (09.01.2024- 27 грн., 11.03.2024- 50 грн., 13.03.2024 - 500 грн.) до порушення кримінального провадження. Таким чином, всі надані в сукупності докази підтверджують укладення Кредитного договору безпосередньо [PERSON] , отриманням суми кредиту, розпорядженням отриманими коштами на власний розсуд, а також часткове погашення нарахованих процентів, а тому висновки сторони відповідача про шахрайство щодо отримання кредитних коштів третьою особою є передчасними. В судове засідання сторони не з`явилися, надіславши заяви про розгляд справи у їх відсутність. Враховуючи наведене, та вимоги ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судовий розгляд даної справи здійснити за відсутності учасників справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 14.12.2023 року з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (торгова марка «Credit7») [PERSON] було укладено кредитний договір № 4216639, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 9999,99 грн. строком на 360 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування (912,5% річних) (а.с. 12-21, 22, 23-25). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір- це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №161/16891-15 (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо- безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Факт отримання [PERSON] грошових коштів за вищевказаним кредитним договором на її платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», підтверджується довідкою № 715-2808 від 28.08.2024 року про перерахування грошових коштів (а.с. 26), витребуваною на підставі ухвали суду від 01.04.2025 року інформації у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 98). Так, листом № 20.1.0.0/7-250407/111217-БТ від 10.04.2025 року повідомлено, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , була емітована банківська картка № [NUMBER] , та за період з 14.12.2023р. по 19.12.2023р. на вказаний картковий рахунок зараховано грошові кошти в сумі 10000,00 грн. (а.с. 106), що також підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 107). А тому, суд критично відноситься до доводів [PERSON] щодо відсутності доказів укладення нею кредитного договору та отримання грошових коштів. А навпаки, наявність у договорі персональних даних позичальника, таких, як прізвище, ім`я, по батькові, даних паспорта, ідентифікаційного номеру, адреси місця проживання, номеру особистого електронного платіжного засобу, електронної адреси, номеру телефону, що дозволяють ідентифікувати конкретну особу, свідчить про укладення договору саме відповідачем [PERSON] . Факт перерахування коштів на платіжну карту, номер якої було самостійно внесено позичальником до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, підтверджується листом АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджує виконання позивачем, як кредитодавцем, свого зобов`язання за кредитним договором. Також суд зазначає, що відповідно до п. 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Згідно із п. 14.16. статті 14 цього Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Відповідно до п.п. 5, 6, 7, 8 розділу VI Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» затвердженого Постановою НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05.11.2014 за № 705, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції які не виконувалися користувачем. Після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, користувач зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. Доказів, що не [PERSON] , а третя особа оформила договір кредиту, зняла грошові кошти з карткового рахунку- матеріали справи не містять. Більш того, як вбачається з довідкипро заборгованість, було здійснене часткове погашення нарахованих процентів у розмірі 577,00 грн. (09.01.2024- 27 грн., 11.03.2024- 50 грн., 13.03.2024 - 500 грн.), тобто до порушення кримінального провадження (а.с. 27-32). Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, що відповідає положенням статті 617 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. 26.08.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (Клієнт) та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», укладено Договір факторингу № 26/08/2024 від 26.08.2024 року (а.с. 43-46), відповідно до умов якого право вимоги за Договором № 4216639 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.12.2023 року перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» на загальну суму 66200,72 грн., з яких 9999,99 грн.- сума заборгованості за основною сумою боргу, 56200,73 грн.- заборгованість за відсотками (а.с. 27-32, 47). Отже, позивачем надані докази підтвердження оплати ціни продажу за договорами факторингу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Суд зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав одразу після порушення боржником умов договору. Відповідно до матеріалів справи стверджується, що позивач просить суд стягнути відсотки у розмірі, що значно перевищують розмір заборгованості за тілом кредиту, а отже змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (рішення КСУ від 11.07.2013 року № 7-рп/2013). А тому, враховуючи наведені обставини, суд при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків по невиконаному зобов`язанню відповідача та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає за необхідне зменшити розмір відсотків за кредитними договорами, визначивши його у розмірі основної суми боргу. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено: «Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом». Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Таким чином, суд прийшов до висновку про стягнення з [PERSON] на користь «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором за кредитним договором № 4216639 від 14.12.2023 року в сумі 19999,99 з яких: 9999,99 коп.- сума заборгованості за основною сумою боргу; 10000,00 грн.- сума заборгованості за відсотками. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову- на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial