Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 18.02.2022 року в загальному розмірі 72\~494,83 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.02.2022 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 47\~560,00 грн зі строком повернення до 18.03.2022 року. Проте, у встановлений договором строк відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повернув отримані у борг грошові кошти. Оскільки в добровільному порядку відповідач не повернув отримані грошові кошти, то він вимушений звернутися до суду. Крім того, у зв`язку з простроченням відповідача, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України були нараховані індекс інфляції\~за весь\~час прострочення,\~а також\~три проценти\~річних від\~простроченої суми,\~за період з 19.03.2022 року до 19.03.2025 року. З урахуванням викладеного, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 18.02.2022 року в загальному розмірі 72\~494,83 грн, з яких: 47\~560,00 грн заборгованість за договором позики; 20\~650,52 грн індекс інфляції; 4\~284,31 грн 3% річних. 24\~вересня 2025 року в судове засідання не з`явилися позивач та його представник, які належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання. Представником позивача подано заяву, в якій він просив позовні вимоги задовольнити та розглядати справу у його і позивача відсутність. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив, що розписка була написана під фізичним та моральним тиском. Повідомив, що [PERSON] є ФОП та має транспортні засоби і [PERSON] в нього працював водієм на вантажному автомобілі. Працював не офіційно з 2019 року до 18.02.2022 року, а потім звільнився. Коли приїхав з роботи вечері почався скандал з [PERSON] за ремонт автомобіля та перевитрату палива. У зв`язку з цим його возили на детектор брехні, який нічого не показав. [PERSON] дуже розлютився та почав кричати і примусив писати розписку, яку він писав під тиском. Спочатку [PERSON] хотів 10 тисяч, потім 25 тисяч, а потім іншу суму, за перевитрату палива та ремонт автомобіля, яким керував [PERSON] . Сума, з якою позивач звернувся до суду, видумана. Зазначив, що розписку писав особисто, але писав її під тиском і грошових коштів не отримував, а тому нічого не сплачував на виконання розписки. Моральний тиск полягав в тому, що [PERSON] виражався нецензурною лайкою в його сторону, а фізичний тиск в тому, що хлопці, так сказати, служба безпеки, яка працює на [PERSON] , ударили його кулаком в живіт. Всі ці події відбувалися 18.02.2022 року. Повідомив, що раніше писав розписки позивачу та повертав грошові кошти, це було в 2021 році. До правоохоронних органів стосовно побиття не звертався, тому що боявся. З позовними заявами про визнання недійсним договору позики до суду не звертався. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Ковальов А.І. заперечував проти позову. Додатково пояснив, що підтримує пояснення відповідача та зазначив, що ті цивільно-правові відносини на, які посилається позивач, не склалися між сторонами, фактично ніякого договору позики не було, розписка хоч і написана, але писалася вона під фізичним та моральним тиском, як це вже було зазначено відповідачем. Крім того, відповідач отримав тілесні ушкодження та з цього приводу через декілька днів звертався до лікарні, де зазначив, що отримав травму в побуті. Дати у довідці з лікарні співпадають з подіями, про які було зазначено відповідачем, а тому в цьому випадку вони не вбачають відносин, які є підставою для стягнення боргу. Розписка фактично є недійсною, тому просив у позові відмовити. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі №204/4341/17. 18.02.2022 року відповідач власноручно склав розписку, в якій зазначив, що отримав від позивача в борг 47\~560,00 грн зі строком повернення боргу до 18 березня 2022 року. Оцінюючи зміст зазначеної розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідно до яких відповідач засвідчив факт отримання 18.02.2022 року від позивача в борг грошових коштів у сумі 47\~560,00 грн, які зобов`язався повернути позивачу до 18.03.2022 року. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи\~(ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК України).\~Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватись іншими\~засобами доказування\~(ч.\~2\~ст.\~78\~ЦПК України).\~Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду . Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник посилалися на те, що відповідач працював у позивача неофіційно, не брав у борг грошові кошти та написав розписку під моральним і фізичним тиском. В той же час, ні відповідачем, ні його представником не надано доказів того, що відповідач працював водієм та що відносно нього здійснювався моральний та фізичний тиск під час складання розписки. З пояснень відповідача встановлено, що він до правоохоронних органів стосовно таких дій позивача протягом тривалого часу не звертався, так само як і не звертався з позовом в суд про визнання недійсним договору позики. Суд критично оцінює довідку КП «ЦМЛ м. Олександрії» від 26.08.2025 року №2619, як доказ поданий відповідачем на підтвердження завдання тілесних ушкоджень, оскільки з довідки вбачається, що сам відповідач при звернення до лікарні 24.02.2022 року, через шість днів після складання розписки (18.02.2022 року), зазначив, що травму у вигляді забою грудної клітки зліва отримав внаслідок падіння. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Статтею 89\~ЦПК України\~встановлено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, відповідачем не доведено, що між сторонами не виникли правовідносини за договором позики. При цьому, наявність у позивача оригіналу розписки, яку ним долучено до позовної заяви, свідчить про отримання грошових коштів в борг та неповернення такого боргу відповідачем. За приписами ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За змістом ч. ч. 1 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи те, що відповідач не виконав передбачені договором позики і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за договором позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 47\~560,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача індексу інфляції та 3%річних в період з 19.03.2022 року по 19.03.2025 року суд зазначає наступне. З наданої позивачем розписки вбачається, що відсотки за користування позикою та відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, не передбачені. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого розрахунку наведеного в позовній заяві вбачається, що позивачем було нараховані за період з 19.03.2022 року до 19.03.2025 року 3% річних в сумі 4\~284,31 грн та індекс інфляції в сумі 20\~650,52 грн, а всього 24\~934,83 грн. 24.02.2022 року Указом\~Президента України\~«Про введення\~воєнного стану в Україні» введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався та не припинився і на момент розгляду справи. Пунктом 18 ПРИКІНЦЕВИХ ТА\~ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ\~ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Розділ доповнено пунктом 18 згідно із Законом №2120-IX від 15.03.2022. Враховуючи вищевикладене, нарахування позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми за період з 19.03.2022 року до 19.03.2025 року, тобто в період дії в Україні воєнного стану, суперечить вищезазначеній нормі ЦК України, оскільки відповідач в силу закону звільнений від такої відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 4\~284,31 грн та індексу інфляції в сумі 20\~650,52 грн не підлягають задоволенню. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення суми позики в розмірі 47\~560,00 грн та не підлягають задоволенню в частині стягнення індексу інфляції в сумі 20\~650,52 грн і 3% річних в сумі 4\~284,31 грн. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до задоволених вимог (65,60%) в розмірі 794,55 грн.

Outcome: partial