Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просить: -в порядку поділу спільного майна подружжя визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) майно: нежитлові приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] ; нежитлові приміщення площею 42,7 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . -Припинити право власності [PERSON] на майно: нежитлові приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] ; нежитлові приміщення площею 42.7 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . -Розділити спільне майно, набуте подружжям за час шлюбу, визнавши за [PERSON] право власності на: 1/2 ідеальну частку нежитлових приміщень площею 54,1 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] ; 1/2 ідеальну частку нежитлових приміщень площею 42,7 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . -Визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 ідеальну частку нежитлових приміщень площею 54,1 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] ; 1/2 ідеальну частку нежитлових приміщень площею 42,7 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано 02.10.2004 Міським відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану реєстраційноїслужби Львівського обласного управління юстиції, актовий запис №2605. Від цього шлюбу у них є син [PERSON] [INFO] . 01.06.2021 року рішенням Франківського районного суду м. Львова шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу на підставі договорів купівлі продажу від 28.10.2016, сторонами у цій справі було набуто спільне майно нежитлові приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] та нежитлові приміщення площею 42,7 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстровано за відповідачем [PERSON] . З урахуванням того, що всі документи щодо набуття права власності на вказані нежитлові приміщення були оформлені на відповідача, з метою захисту прав та інтересів [PERSON] , остання була змушена звернутись із вищезазначеним позовом до суду. Ухвалою судді від 30.08.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Визначено відповідачу строк для подання відзиву. 25.11.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 03.06.2022 поштовим відправленням на адресу суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання боргу спільним сумісним зобов`язанням подружжя. В зустрічному позові вказано, що на підставі договорів купівлі-продажу № 836 та № 837 від 28.10.2026 [PERSON] придбано нежитлове приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 17155188 від 28.10.2016 та нежитлове приміщення площею 42,7 кв.м., номер запису про право власності 17156166 від 28.10.2016 року. Вказане нерухоме майно було придбано у зареєстрованому шлюбі між сторонами, проте за кошти, отримані в борг. 01.10.2016 [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 45\~000,00 Євро на купівлю вказаних нежитлових приміщень. Дана обставина підтверджується розпискою [PERSON] , рукописними записами на розписці [PERSON] , [PERSON] . Оскільки кошти взятті в борг на купівлю спірних нежитлових приміщень на день звернення із первісним позовом до суду не повернуті, [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання боргового зобов`язання в сумі 45\~000,00 Євро спільним сумісним зобов`язанням подружжя. Крім того, 03.06.2025 на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , у якому останній підтвердив, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою придбав на підставі договорів купівлі продажу № 836 від 28.10.2016 та № 837 від 28.10.2016 спірні нежитлові приміщення. Проте зазначив, що купівля об`єктів нерухомості була здійснена не за спільні кошти, а за кошти взяті в борг, які ще не повернуті. Вважає, що слід відмовити у задоволені первісного позову за безпідставністю. 22.08.2022 від представника позивача [PERSON] (за первісним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Зазначено, що розписка надана [PERSON] і кошти отримані за час шлюбу з [PERSON] , не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, кошти були використано для задоволення потреб сім`ї, що позивачка давала згоду про укладення такого договору і знала про нього, тому даний договір не створює правових наслідків для [PERSON] . Крім того, 22.08.2022 представником позивача [PERSON] було подано клопотання про призначення судово-технічної експертизи документа, а саме розписки датованої 01.10.2016 між [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 03.05.2023 ухвалено повернутись до підготовчого провадження у справі для вирішення питання про призначення експертизи. 03.05.2023 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача (за первісним позовом) про призначення судово-технічної експертизи. На вирішення експертів поставлено питання: чи виконано текст розписки датованої від 01.10.2016 та підпис від імені [PERSON] у такій, в час зазначений в документі та чи відповідає давність виконання розписки датованої від 01.10.2016р., зазначеній у такій даті. Як вбачається з висновків судово-технічної експертизи від 04.08.2023 № 19361/23-34, призначеної ухвалою суду 03.05.2023, експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз відповісти на вищезазначені питання не видалося можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання штрихів рукописних записів та підписів, нанесених чорнилами для пишучих приладів, а тому вказану експертизу проведено не було. 15.08.2023 ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні, яке ухвалою суду від 04.03.2024 закрито та призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали, щодо зустрічного позову заперечили виходячи з практики Верховного суду в аналогічних спорах. Крім того, зазначили, що розписка була укладена без згоди [PERSON] як дружини, а її форма не відповідає вимогам законодавства, оскільки враховуючи суму позики, не є нотаріально посвідченою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов фактично визнав, крім того, просив задовольнити зустрічний позов. Не заперечив, що спірне майно придбане під час шлюбу та являється спільною сумісною власністю. Але при цьому зазначив, що борг перед [PERSON] в сумі 45\~000,00 євро також є спільним зобов`язанням подружжя, оскільки саме за ці кошти придбані спірні приміщення, при цьому уточнив, що вказані позичені кошти становили половину або одну третю вартості спірних приміщень. Дружині [PERSON] про отримання позики відомо не було. Додатково зазначив, що у випадку задоволення первісних вимог не заперечує проти визнання права власності заним на частину приміщень. Представник відповідача надаючи пояснення в процесі судового розгляду, спершу первісні позовні вимоги заперечував, на стадії судових дебатів вимоги [PERSON] визнав, однак при цьому просить задоволити зустрічний позов з наведених у ньому мотивів. Також в судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] повідомив суду, що давно знайомий із сторонами, підтримували дружні відносини. Повідомив, що дійсно позичив кошти [PERSON] в сумі та на умовах вказаних в розписці від 01.10.2016 р. Уточнив, що на даний момент не вимагав повернення вказаних в розписці коштів, тому, враховуючи умови такої, не вважає, що строк виконання зобов`язань за даною розпискою, ще не настав. [PERSON] , який є рідним братом відповідача, повідомив суду, що дійсно для придбання спірних приміщень відповідач позичив у [PERSON] кошти в сумі приблизно 40-45 тис. євро, які при ньому були передані. Позивачка не була присутня при позиці. Зазначив, що він особисто також позичав кошти брату, однак не знає яким чином він їх використав. На скільки йому відомо на придбання спірних приміщень було витрачено більше коштів ніж сума позики, також йому відомо, що [PERSON] давно вимагає повернення коштів. В судовому засіданні було допитано в якості свідка позивача [PERSON] , яка суду повідомила, що спільне майно будо придбано під час шлюбу, остання була присутня при його придбанні. Чоловік заплатив спільні кошти в розмірі 9000 доларів. Саме вона в цей період була фізичною особою підприємцем, жодної потреби у позиці коштів не було. Про наявність позики відповідач повідомив лише в ході судового розгляду, під час спільного проживання жодної згадки про позику не було, крім цього вона підтримувала дружні відносини з так званим позикодавцем, який раніше жодного разу не згадував про наявність перед ним боргових зобов`язань. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до статей\~12,\~13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із\~ст. 89 ЦПК України\~жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із\~ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 65 СК України\~передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За змістом ст.ст.\~68,\~69 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1\~ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Судом встановлено,\~що 02.10.2004\~року між\~позивачемта відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського обласного управління юстиції, актовий запис №2605, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с.75). За час шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 1521 (а.с. 113). Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01.06.2021 року у справі №465/2226/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 102-104). Під час перебування в шлюбі сторони придбали нежитлові приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та нежитлові приміщення площею 42,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , які були зареєстровані на ім`я відповідача (т. 2 а.с. 40-43). Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно від 14.01.2020 підстава виникнення права власності на нежитлові приміщення площею 42,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] є договір купівлі-продажу, серія та номер: 837, від 28.10.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Андрійчак О.О (а.с. 112-119). Крім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно від 14.01.2020 підстава виникнення права власності на нежитлові приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] є договір купівлі продажу серія та номер: 836, від 28.10.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Андрійчак О.О (а.с. 112-119). Згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 836 , продаж нежитлових приміщень площею 54,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , вчинено за 92\~414 гривень. Згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 837, продаж нежитлових приміщень площею 42,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , вчинено за 72 940 гривень. Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. В силу ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Верховний Суд зазначає, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Приймаючи до\~уваги,\~що спірні\~нежитлові приміщення\~були придбані\~сторонами по\~справі під\~час перебування\~у зареєстрованому\~шлюбі (ця\~обставина не\~оспорюється відповідачем), будь-яких доказів зворотного з цього приводу суду надано не було, суд приходить до висновку, що спірні нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю сторін по справі, тому первісний позов про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] майна: нежитлові приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] ; нежитлові приміщення площею 42,7 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] , підлягає до задоволення. В зв`язку з наведеним, в порядку поділу спільного майна подружжя, слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 ідеальної частки нежитлового приміщення площею 54,1 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] та по 1/2 ідеальної частки нежитлового приміщення площею 42,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання боргу спільним сумісним зобов`язанням, слід зазначити наступне. Відповідно до частини\~третьої\~статті\~61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З аналізу зазначених положень закону, для правильного вирішення справи в частині позову про стягнення з одного з подружжя коштів за борговим зобов`язанням необхідно встановити, чи використане майно, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, в інтересах сім`ї, а не на власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Зі змісту розписки, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що грошові кошти були надані для купівлі спірних нежитлових приміщень. Разом з тим, відповідачем та його представником не подано жодних доказів, які б підтверджували фактичне використання взятих в борг коштів на зазначені в розписці цілі. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові КЦС ВС від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що [PERSON] не довів належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики від 01.10.2016 року використані ним за призначенням, а саме на придбання спірних нежитлових приміщень, тобто витрачені в інтересах сім`ї, сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно, не свідчить про те, що позика була витрачена на придбання вказаних спірних нежитлових приміщень та про обізнаність [PERSON] про існування такої позики, а матеріали справи відсутні докази, що [PERSON] давала згоду на укладення договору позики. Крім цього в судовому засіданні сторони підтвердили, що про факт складання розписки [PERSON] відомо не було. Також судом критично оцінюються показання свідків зі сторони відповідача, оскільки останні є близькими до нього особами та володіють інформацією щодо можливих джерел використання позики виключно зі слів відповідача. Враховуючи те, що відповідачем не було доведено, що договір позики укладений в інтересах сім`ї, за відсутності письмової згоди його дружини, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поділу боргових зобов`язань, що виникли на підставі вказаного договору позики, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню із відповідача підлягає судовий збір в розмірі 11 350 грн.

Outcome: approved