Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

28 січня 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Смаль О.П., через систему «Електронний суд» подав матеріали позовної заяви до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про розірвання трудового договору. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що у серпні 2018 року позивач працевлаштувався до Відповідача на ПАТ «ШУ «Покровське» і працював перед припиненням трудових відносин на цьому підприємстві прохідником підземним, повний робочий день в шахті на ділянці МДО-2. 18.10.2024 року звернувся до уповноважених осіб Відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, причиною було припинення нарахування заробітної плати і простій шахти. (офіційно простій відповідача оголошений з 30.12.2024 року). Вказана заява була подана особисто. Так як вказана заява була пов`язана із зміною місця проживання з причини початку активних бойових дій і загострення безпекової ситуації за місцем постійного проживання в місті Покровську і примусової евакуації яка розпочалась з 23.08.2024 року, строк звільнення було узгоджено з дати подачі заяви про звільнення без відпрацювання двох тижнів. 23.10.2024 року у зв`язку з тим, що Відповідачем не було видано і надіслано позивачу наказу про звільнення і не було видано трудової книжки, позивач знову звертається до Відповідача із відповідною заявою про надіслання трудової книжки поштою, продублював цю заяву на месенджер контакту Відділу кадрів. 28.10.2024 року вказану заяву уповноваженими особами відповідача було отримано. 03.01.2025 року так як ні наказу про звільнення ні трудової книжки з відповідними записами про звільнення позивачу так і не були вручені, телефоном [NUMBER] зв`язався з відділом кадрів відповідача, але не відповіли, тому на цей номер телефону надіслано запитання про результати розгляду заяви і отримав відповідь, що «Добрый день предприятие в простое, отдел кадров работает в соответствующем графике. Ожидайте отправку». З 16.01.2025 року згідно наказу ПАТ ШУ Покровське від 14.01.2025 р. №3 Відповідачем прийнято рішення про призупинення дії трудових договорів з працівниками у відповідності до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 No 2136-IX, Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 No64/2022 (з урахуванням внесених змін), у зв`язку з військовою агресією проти України, внаслідок якої відбувається ведення активних бойових дій безпосередньо в районі місцезнаходження виробництва. 21.01.2025 року позивач подав поштою відповідачу заяву про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 18.10.2024 року у зв`язку з порушенням його прав, так як ні на телефонні дзвінки ні на заяви Відповідач не реагував і наказу про розірвання трудового договору і звільнення позивача не видав, трудову книжку з відповідними записами не надіслав. Вказану заяву продублював копією, яку надіслав на електронні адреси Відповідача. 23.01.2025 року письмова заява була отримана уповноваженою особою відповідача на почтовому відділенні, але до сьогодні наказу про звільнення відповідачем так і не прийнято. Відповідачем не виконано вимоги трудового законодавства, не здійснено будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача. Тобто існує порушення права робітника на припинення трудових відносин. Також зазначив, що вказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю позивача, які завдали моральних страждань. Моральна шкода, завдана позивачу в результаті порушення прав як робітника щодо позбавлення можливості розірвати трудовий договір, щодо оформлення наступного працевлаштування і отримання оформленого наказу про звільнення і трудової книжки, яка зберігається у Відповідача з відповідним записом про звільнення. Відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя і забезпечувати свою родину. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, позивач втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя. Всі зазначені моральні страждання нанесені незаконними діями відповідача можуть і відобразяться негативно на здоров`ї як психічному так і фізичному. З часу звернення позивача до відповідача і до моменту розірвання трудового договору чи то за рішенням суду чи то за наказом Відповідача, позивач був позбавлений можливості працювати і отримувати прибуток так як трудові відносини не врегульовані з Відповідачем, також він позбавлений можливості отримувати соціальні виплати за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням з провини Відповідача. Вказана обставина у відповідності до положень ч. 3 ст. 235 КЗпП України передбачає, що У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У відповідності до абз. 4 п. 2 Постанови КМУ №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата це 18 жовтня 2024 р. У відповідності до офіційних відомостей, які знаходяться в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (форма ОК-5 і ОК-7) за серпень 2024 року до розрахунку приймається сума 53314,28 грн. і вересень 2024 року сума 55909,40 грн. Загальна сума 109223,68/2 = 54611,84 грн. - середньомісячний заробіток. Середня кількість робочих днів на місяць 21 54611,84 / 21 = 2600,56 грн. середньоденний заробіток. З 18.10.2024 року по дату складання позову 27.01.2025 року затримка становить 101101 Х 2600,56 = 262656,94 грн. - середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення. Отже, згідно позовних вимог, позивач просить: -Розірвати трудовий договір укладений [PERSON] з Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з тим, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного і трудового договору з 18.10.2024 року. -Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки постановлення наказу про звільнення, який на час розрахунку і звернення з цим позовом становить 262656,94 грн. -Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди в розмірі 120000,00 грн. -Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь [PERSON] понесені судові витрати, які на час подачі позову становлять 20968,96 грн Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 року, цивільну справу №208/1382/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 30.01.2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.03.2025 року у клопотанні представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» - адвоката Ніколенко М.М. про залишення позову без руху - відмовлено. 17.03.2025 року адвокат Ніколенко М.М., який діє в інтересах відповідача ПАТ «ШУ «Покровське» надав через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву. Зазначив, що ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» розглянуло позовну заяву [PERSON] та вважає, що викладені у позові вимоги є безпідставними та не грунтуються на нормах чинного законодавства України, у зв`язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивач був працевлаштований на ПРАТ «ШУ «Покровське» згідно наказу № 1115 кпр від 21.08.2018р. прохідником підземним з повним робочим днем у шахті. 18.10.24р. Позивач звернувся до Відповідача з заявою від 18.10.24р. про звільнення за власним бажанням. Генеральний директор Яковенко В .Г. наклав на цю заяву візу з тією метою, щоб Позивач передав цю заяву до відділу кадрів для оформлення проекту наказу про звільнення. Тобто про своє бажання звільнитися Позивач попередив Відповідача саме 18.10.24р., але цю заяву про звільнення Позивач направив до Відповідача поштою лише 23.10.24р. Зазначені факти визнаються позивачем, вони відображені в позові та підтверджуються зокрема змістом заяви про звільнення від 18.10.24р., яку самим Позивачем додано до позову та в якій є віза Генерального директора Яковенко В. Г. 28.10.24р. до Відповідача надійшла поштою заява Позивача датована 18.10.2024р. наступного змісту: «Прошу звільнити мене за власним бажанням». 01.11.2024р. (тобто згідно зі ст. 38 КЗпП України, тобто через 2 тижні після 18.10.24р. як дати попередження про звільнення) Відповідач видав наказ № 2572 кз про звільнення [PERSON] 01.11.2024р. за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки. В день видання наказу про звільнення Позивач був відсутній на роботі. Останнім робочим днем Позивача є 09.10.2024р., останнім днем непрацездатності є 17.10.2024р., що може бути визнано самим Позивачем та підтверджується витягом з табелю обліку робочого часу та електронним листком непрацездатності. 03.11.2024р. Відповідач згідно з п.п. 3 п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2024р. № 650 «Деякі питання бронювання військовозобов`язаних під час воєнного стану» в редакції, яка діяла станом на 01.11.2024р. відобразив факт звільнення Позивача, направивши до ПФУ повідомлення про зміни в трудових відносинах. Цей факт підтверджується скріншотом з офіційного веб-сайту ПФУ та протоколом обробки даних працівника [PERSON] від 03.11.2024р. На дату отримання від Позивача вищевказаної заяви про звільнення оригінал трудової книжки Позивача не знаходився у Відповідача, бо трудова книжка була видана Позивачу раніше на руки. 01.11.2024р. Відповідач нарахував Позивачу суму, що підлягає виплаті йому при звільненні. Ця сума складалася, зокрема, з суми компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 39 598,68 грн. (до утримання податків і зборів). Сума виплачених коштів не є предметом цього спору. Оскільки, у період з 11.10.2024р. по 17.10.2024р. Позивач перебував на лікарняному, який підприємство не отримало на момент здійснення вказаних виплат в день звільнення, Позивачу ще додатково була нарахована та виплачена доплата компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 663,71 грн., що підтверджується довідкою № 193 від 12.03.2025р., копією платіжної інструкції № 1097906 від 06.01.2025р. та файлом, який Відповідач направляє до Банку для розподілу між рахунками працівників загальної суми, яка перераховувалася для виплат працівникам на дату такої виплати. 23.01.2025р. Відповідачем отримано поштою заяву Позивача про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗПП у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Ця заява мотивована тим, що роботодавець нібито не звільнив Позивача за раніше поданою заявою. У зв`язку з тим, що на території м. Покровська та Покровської територіальної громади велися активні бойові дії, оголошувалися повітряні тривоги, діяла комендантська година, Відповідач не відправив одразу Позивачу поштою копію наказу про звільнення, оскільки пересування працівників від підприємства до пошти було пов`язане з реальною загрозою для їх життя та здоров`я. Зазначені обставини підтверджуються змістом Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022р., яким м. Покровськ та населені пункти Покровської територіальної громади віднесено до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих рф. У позовній заяві (абз. 4) Позивач сам визнає, що він був вимушений змінити місце свого проживання по причині активних бойових дій і загострення безпекової ситуації за місцем його постійного проживання в м. Покровську та евакуацією населення, яка розпочалась з 23.08.2024р. Твердження Позивача про його звернення 18.10.2024р. особисто до уповноважених осіб підприємства Відповідача із заявою про звільнення його за власним бажанням у зв`язку з припиненням нарахування заробітної плати, простоєм шахти та зміною місця проживання, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Додана до позову копія заяви [PERSON] про його звільнення від 18.10.2024р. містить лише прохання звільнити його за власним бажанням без зазначення підстав (причин), які зумовлюють його неможливість продовжувати роботу та без зазначення строку (дати), в який він просить розірвати договір. Так, з вказаної заяви не вбачається, по-перше, дати з якої Позивач просить його звільнити за власним бажанням; по-друге, підстав, у зв`язку з якими Позивач просить його звільнити (у тому числі, щодо зміни місця проживання, припинення виплати заробітної плати та простою шахти); по-третє, доказів коли саме та до кого конкретно з уповноважених осіб підприємства Позивач начебто особисто звертався, коли та ким вказана заява була отримана з боку Відповідача. Копії бланків додатку до наказу про припинення трудового договору та обхідного листа, на які посилається Позивач, також зазначене не підтверджують. Також зазначив, що 18.10.2024р. Позивач не звертався на підприємство з вказаною заявою про звільнення за власним бажанням безпосередньо до відділу кадрів підприємства, станом на 18.10.2024р. ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» не перебувало у простої, а заробітна плата працівникам виплачувалась своєчасно та у встановлені законодавчі строки. Доказів, які б спростовували вищевказане позовна заява не містить. ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» отримало поштою заяву Позивача від 18.10.2024р. про його звільнення за власним бажанням лише 28.10.2024р. Після отримання Відповідачем вказаної заяви, 01.11.2024р. [PERSON] було звільнено з ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом № 2572 кз від 01.11.2024р. та записами трудової книжки. З огляду на припинення трудових відносин з Позивачем 01.11.2024р., вважає, що у даному випадку підстави для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні. Зазначив, що отримана 28.10.2024р. від Позивача заява про звільнення за власним бажанням не містила заяви про направлення Позивачеві наказу про звільнення та заповненої трудової книжки на конкретно визначену ним адресу. При цьому, згідно відомостей особової картки працівника [PERSON] , місцем фактичного проживання та місцем за державною реєстрацією Позивача є [ADDRESS] . Відправка Відповідачем копії наказу про звільнення та трудової книжки [PERSON] була неможливою, у тому числі через небезпеку для життя та здоров`я працівників під час пересування на відкритій місцевості, дію комендантської години у м. Покровську з 15 год. до 11 год. наступної доби, тобто, Відповідач в силу об`єктивних причин не мав змоги направити Позивачеві зазначені документи за адресою його місця проживання. Також, Відповідач заперечує проти вимоги про стягнення з нього середнього заробітку з огляду на наступне. Останнім місяцем роботи Позивача є жовтень 2024р., оскільки 01.11.2024р. його було звільнено. Відповідно до розрахункового листа за жовтень 2024р. Позивачеві було нараховано у повному обсязі заробітну плату за відпрацьований час загальній у сумі 9 176,12 грн. (аванс 2 020,00 грн. та заробітна плата 7156,12 грн.). У день звільнення 01.11.2024р. Відповідач виплатив Позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 29 715,51 грн. (після утримання податків та зборів) та 07.11.2024р. ще додатково 1 765,44 грн. вказаної компенсації (після утримання податків та зборів). Оскільки, у період з 11.10.2024р. по 17.10.2024р. Позивач перебував на лікарняному, який підприємство не отримало на момент здійснення вказаних виплат, Позивачу ще додатково була нарахована та виплачена доплата компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 663,71 грн. 16.12.2024р. до Відповідача від ПФУ надійшли кошти на оплати періоду тимчасової непрацездатності Позивача. Ці кошти 16.12.2024р. Відповідачем були перераховані Позивачу. Таким чином, у зв`язку зі звільненням Позивача 01.11.2024р. та отриманням останнім усіх належних йому при звільненні виплат, вимога стягнення середнього заробітку не може бути задоволена по суті. Відповідач заперечує наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та вважає, що зазначена у позові вартість адвокатських послуг в розмірі 20 000,00 грн. за надання правничої допомоги у суді першої інстанції не є співмірною з критеріями, визначеними ч. 4 ст. 137 ЦПК України та підлягає зменшенню у разі задоволення судом позову. Просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] до ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» відмовити у повному обсязі. 19.03.2025 року адвокат Смаль О.П., який діє в інтересах позивача [PERSON] , через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив. Зазначив, що представник відповідача намагається ввести суд в оману надаючи викривлену інтерпретацію дійсним датам і обставинам взаємодії позивача з відповідачем з метою надати законності діям Відповідача щодо врегулюванню питання розірвання трудового договору. 18.10.2024 року [PERSON] перебуваючи на території підприємства звернувся до уповноважених осіб Відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням з вказаної дати. Вказана заява була подана особисто і в той же день прийнята уповноваженими особами, чому є численні підтвердження у вигляді узгоджень з різними посадовими особами Відповідача і навіть з генеральним директором. Так як вказана заява була пов`язана із зміною місця проживання з причини початку активних бойових дій і загострення безпекової ситуації за місцем постійного проживання в місті Покровську і примусової евакуації яка розпочалась з 23.08.2024 року, строк звільнення було узгоджено з дати подачі заяви про звільнення без відпрацювання двох тижнів. 23.10.2024 року у зв`язку з тим, що Відповідачем не було видано і надіслано позивачу наказу про звільнення і не було видано трудової книжки, позивач знову звертається до Відповідача із відповідною заявою про надіслання трудової книжки поштою, продублював цю заяву на месенджер контакту Відділу кадрів. 28.10.2024 року вказану заяву уповноваженими особами відповідача було отримано. 03.01.2025 року так як ні наказу про звільнення ні трудової книжки з відповідними записами про своєї звільнення позивачу так і не були вручені, він телефоном [NUMBER] зв`язався з відділом кадрів відповідача. 21.01.2025 року позивач подав поштою відповідачу заяву про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 18.10.2024 року у зв`язку з порушенням його прав, так як ні на телефонні дзвінки ні на заяви Відповідач не реагував і наказу про розірвання трудового договору і звільнення позивача не видав, трудову книжку з відповідними записами не надіслав. 13.03.2025 року [PERSON] вже під час розгляду цивільної справи в суді, листом з Укрпошти з описом вкладенням отримав від Відповідача оригінал своєї трудової книжки, копію наказу про його звільнення 01.11.2024 року на підставі його заяви від 18.10.2024 р. і два розрахункових листа за жовтень і листопад 2024 р. 14.03.2025 року зі змісту відзиву на позовну заяву ми дізнались що представником Відповідача вигадана історія про те, що звільнення [PERSON] на підставі його заяви від 18.10.2024 року було проведено 01.11.2024 року наказом №2572 кз, за його власним бажанням у відповідності до вимог законодавства, а саме після спливу 14 днів у відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Також представник Відповідача (з невідомих причин і невідомої мети) у відзиві наводить, що свою заяву про звільнення за власним бажанням від 18.10.2025 року [PERSON] наче б то повинен був здати до відділу кадрів для підготовки проекту наказу, але він її залишив у себе (з невідомих причин), а направив до Відповідача лише 23.10.2024 р. поштою, а надійшла вона на підприємство лише 28.10.2024 р., що взагалі не відповідає дійсності і не підтверджено представником Відповідача належними і допустимими доказами. Також з незрозумілих підстав (не узгодженості позиції уповноважених осіб) представник Відповідача у відзиві вказує, що трудова книжка [PERSON] зберігалась у нього на руках, але при цьому вона була заповнена і відправлена [PERSON] іншими уповноваженими особами поштою 07.03.2025 р. на підтвердження надається супровідний лист відправки і опис вкладення Укрпошти від 07.03.2025 р. Відповідачем не виконано вимоги трудового законодавства, не здійснено будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення [PERSON] існує порушення права робітника на припинення трудових відносин, в день звернення. 18.10.2024 р. [PERSON] не було звільнено, наказу про його звільнення не було постановлено, трудова книжка із відповідними записами йому не була видана, а навіть як що і пізніше (приймаючи до уваги доводи представника відповідача про евакуацію), то не було направлено повідомлення про можливість отримання трудової книжки. На заяву[PERSON] від 23.10.2024 р. про направлення трудової книжки поштою - не було вчинено ніяких дій з метою уникнути позовних вимог (не прийнято відповідне рішення про направлення, не повідомлено про відсутність можливості, навіть не створено проміжного повідомлення і не повідомлено телефоном і таке інше, що свідчить про незаконне, недбале ставлення до прав робітника з боку уповноважених осіб роботодавця). 13.03.2025 року виконання відповідачем дій направлених на уникнення відповідальності а саме винесення наказу про звільнення [PERSON] «задніми» числами - 01.11.2024 р., внесення 13.03.2025 р. цих відомостей в трудову книжку і направлення цих документів [PERSON] саме 13.03.2025 р. лише підтверджує право [PERSON] на зміну підстав розірвання договору на ч. 3 ст. 38 КЗпП України про яке він заявив 21.01.2025 р. до виконання цих дій Відповідачем шляхом звернення з відповідною заявою. Просить заперечення викладені представником Відповідача відхилити, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. 01.04.2025 року адвокат Ніколенко М.М. через систему «Електронний суд» подав заперечення на відповідь на відзив. Зазначив, що заява [PERSON] про звільнення від 18.10.2024р. не містить прохання звільнити його саме в день подання цієї заяви, тобто не містить конкретного строку розірвання трудового договору. Крім цього, дана заява не містить мотивування звільнення працівника саме по причині зміни місця його проживання та по причині початку активних бойових дій. При цьому, згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У даному випадку візи представників Відповідача на заяві про звільнення [PERSON] від 18.10.2024р. не означають факту його звільнення з підприємства та не означають, що роботодавець в односторонньому порядку приймає рішення про дату звільнення працівника інакше, ніж це ним самим зазначено. Наявність віз на заяві про звільнення [PERSON] від 18.10.2024р. свідчить лише про те, що відповідні особи Відповідача проінформовані про волевиявлення працівника припинити трудові відносини з роботодавцем. Твердження Позивача про те, що Відповідачем була вигадана історія про звільнення [PERSON] на підставі його заяви від 18.10.2024р. наказом № 2572кз від 01.11.2024р. не відповідає дійсності, оскільки, у зв`язку зі звільненням 01.11.2024р. [PERSON] на виконання вимог законодавства України (постанова КМУ № 650 від 05.06.2024р.), Відповідач 03.11.2024р. направив повідомлення про зміни в трудових відносинах до Пенсійного фонду України, що підтверджується долученими до відзиву на позов скріншотом з офіційного кабінету Відповідача на веб-сайті ПФУ та протоколом обробки даних працівника [PERSON] від 03.11.2024р. У випадку, якщо б Відповідач дійсно звільнив [PERSON] не 01.11.2024р., а «заднім числом», Відповідач не мав би доказів направлення вказаного повідомлення в ПФУ. Однак, одразу після звільнення [PERSON] вказане повідомлення до ПФУ було направлено Відповідачем, що свідчить про звільнення Позивача 01.11.2024р. Позивачем підтверджується направлення ним поштою 23.10.2024р. на адресу Відповідача заяви про звільнення та отримання 28.10.2024 р. її Відповідачем, що підтверджується наданим Позивачем трекінгом поштового відправлення № 5290000033460 від 23.10.2024р. Даним листом роботодавцю також була направлена Позивачем і його трудова книжка, про що зазначалось Відповідачем у відзиві на позовну заяву. Витяг з табелів робочого часу [PERSON] за серпень-листопад 2024р. наглядно вказує, що 18.10.2024р. Позивач не був звільнений з підприємства, а був відсутній на роботі з нез`ясованих причин у період з 18.10.2024р. по 01.11.2024р. Вказаний витяг з табелів обліку робочого часу дослівно містить вказівку: «Звільнення 01.11.2024 року». На стор. 5 відповіді на відзив Позивач зазначає, що: «Уповноваженими особами Відповідача, після отримання заяви про зміну причини і підстави звільнення [PERSON] у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, було вчинено ряд порушень законодавства…» Відповідач заперечує проти даного твердження, оскільки питання наявності чи відсутності порушень законодавства після отримання Відповідачем другої заяви [PERSON] у січні 2025р. не є предметом даного спору. Станом на січень 2025р. Позивач вже не був працівником Відповідача і у Відповідача не було підстав в січні 2025 р. задовольняти заяву Позивача при тому, що останній вже був звільнений в 2024 році. Просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] до ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 24.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 19.09.2025 року у судовому засіданні адвокат Смаль О.П. просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі, зазначив, що права позивача, як робітника, були порушені. 19.09.2025 року у судовому засіданні адвокат Ніколенко М.М. заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України є безпідставним. 01.11.2024 року позивача було звільнено за власним бажанням, виплачено всі передбачені законом кошти. Відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки постановлення наказу про звільнення та моральної шкоди. 19.09.2025 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. 14.01.2025 року ПАТ «ШУ «Покровське» видано наказ про призупинення дії трудових договорів з працівниками ПРАТ «ШУ «Покровське», відповідно до якого з 16.01.2025 року наказано призупинити дію трудових договорів на строк до відновлення можливості забезпечувати роботою Товариством та виконувати роботу працівниками, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану в Україні з працівниками Товариства. 18.10.2024 року позивач [PERSON] написав заяву на ім`я генерального директора ПРАТ «ШУ «Покровське» Яковенко В., у якій просить звільнити його за власним бажанням. 21.01.2025 року [PERSON] написав заяву до ПРАТ «ШУ «Покровське», у якій просить звільнити його за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з тим, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного і трудового договору, а саме: не видає на його вимогу наказ про звільнення і трудову книжку, починаючи з дати подачі і узгодження відповідної заяви 18.10.2024 року. Дану заяву 21.01.2025 року відправлено до ПРАТ «ШУ «Покровське», що підтверджується квитанцією з «Укрпошта». Відповідно до обхідного листа, довідки про незданний інструмент, спецодяг встановлено, що 18.10.2024 року, позивачу відмічено про відсутність боргу. Згідно до довідки форми ОК-5 на ім`я [PERSON] встановлено, що з серпня 2018 року по вересень 2022 року включно, ПРАТ «ШУ «Покровське» нараховувало позивачу суму заробітку для нарахування пенсії. Відповідно до наказу про прийняття на работу ПРАТ «ШАХТОУПРАВЛІННЯ «ПОКРОВСЬКЕ» від 21.08.2018 року №1115кпр, [PERSON] прийнятий на роботу з 22.08.2018 року прохідникм 4 розряду. Відповідно до наказу ПРАТ «ШАХТОУПРАВЛІННЯ «ПОКРОВСЬКЕ» від 19.08.2024 року №2000вк про застування альтернативних засобів комунікації та обміну документами з питання трудових відносин, із зазначенням електронної пошти та телефонного номеру для комунікації, починаючи з 19.08.2024 року. Наказом ПРАТ «ШАХТОУПРАВЛІННЯ «ПОКРОВСЬКЕ» від 01.11.2024 року №2572 кз про звільнення, звільнено [PERSON] (таб. № [NUMBER] ) - прохідника 4 розряду дільниці МДО-2 - 01.11.2024 року за власним бажанням (ст.. 39 КЗпП України), з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки. Останній ден листа непрацездатності - 17.10.2024 року. Підстава: заяву [PERSON] від 18.10.2024 року. Відповідно до наказу ПАТ «ШАХТОУПРАВЛІННЯ «ПОКРОВСЬКЕ» від 30.12.2024 року №386 про оголошення простою, оголошено простій відносно всього персоналу ПРАТ «ШАХТОУПРАВЛІННЯ «ПОКРОВСЬКЕ» з 30 грудня 2024 року з 00 год. 00 хв. до усунення обставин, що стали підставою для призупинення робіт, відповідно до Акту про простій від 29.12.2024 року. Відповідно до довідки 12.03.2025 року № 193, наданої представником ПРАТ «ШАХТОУПРАВЛІННЯ «ПОКРОВСЬКЕ» - начальником управління по роботі з персоналом Івановою Т. встановлено, що [PERSON] у зв`язку з його звільненням 01.11.2024 року з ПРАТ «ШУ «Покровське» було виплачено наступні суми до утримання податеків та зборів: -01.11.2024 року у розмірі 29715,51 - компенсація за невикористані дні відпустки; -07.11.2024 року у розмірі 1765,44 грн. - компенсація за невикористані дні відпустки; -16.12.2024 року у розмірі 4097,30 грн. - виплата з тимчасової непрацездатності (лікарняні) за рахунок ПФУ; -20.12.2024 року у розмірі 10243,25 грн. - виплата з тимчасової непрацездатності (лікарняні) за рахунок підприємства; -06.01.2025 року у розмірі 861,96 грн. - доплата компенсації за невикористані дні відпустки. Відповідно до трудової книжки колхозника серії [NUMBER] , [PERSON] з 22.08.2018 року прийнятий на роботу до ПРАТ «ШАХТОУПРАВЛІННЯ «ПОКРОВСЬКЕ». 01.11.2024 року звільнений за власним бажанням ст.. 38 КЗпП. Відповідно до розрахункового листа за жовтень 2024 року встановлено, що [PERSON] було нараховано та виплачено 11542,28 грн. Відповідно до розрахункового листа за листопад 2024 року встановлено, що [PERSON] виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 39598,68 грн. Відповідно до витягу із табелів обліку робочого часу [PERSON] встановлено, що у жовтні він у першу зміну відпрацював 3 дні, у другу зміну - 4 дні, мав 3 вихідні дні, 7 днів перебував на лікарняному та 14 днів був відсутній з нез`ясованих причин. Відповідно до довідки Департаменту з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Пенсійного фонду України від 02.04.2025 року, Пенсійним фондом України 03.11.2024 року о 18:23:41 отримано повідомлення про зміни трудових відносин (оперативне подання), подане ПРАТ «Шахтоуправління «Покровське» щодо звільнення застрахованої особи [PERSON] . Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне. Щодо вимоги розірвати трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з тим, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного і трудового договору з 18.10.2024 року. Спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача та дотримання вимог трудового законодавства при його звільнення. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі урегульовані нормами Кодексу законів про працю України. Виходячи зі змісту ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями частин першої та другої статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно частини першої статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно частини 4 статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. За змістом ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За змістом статті 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за угодою сторін без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. При цьому частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Відповідно до вимог ст. 232 КЗпП України трудові спори безпосередньо розглядаються в судах. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 153/1585/20: «Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 12 квітня 2018 року у справі 61-678св17 та від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 вказано, що: «за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Стаття 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Так, у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 18.10.2024 року на ім`я генерального директора ПРАТ «ШУ «ПОКРОВСЬКЕ» В.Яковенка подав заяву, у якій просить звільнити його за власним бажанням. Згідно до наказу ПРАТ «ШУ «ПОКРОВСЬКЕ» від 01.11.2024 року №2572 кз про звільнення, [PERSON] 01.11.2024 року звільнено за власним бажанням (с. 38 КЗпП України). Дана обставина підтверджується записом у трудовій книжці колхозника [PERSON] серії [NUMBER] , де 01.11.2024 року зроблено запис про звільнення з ПРАТ «ШУ «ПОКРОВСЬКЕ» за власним бажанням за ст.. 38 КЗпП України. Крім того, Пенсійний фонд України 03.11.2024 року отримав повідомлення про зміну у трудових відносинах відносно [PERSON] , подане ПРАТ «ШУ «ПОКРОВСЬКЕ». 21.01.2025 року позивач подав поштою відповідачу заяву про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 18.10.2024 року у зв`язку з порушенням його прав. Згідно з ч. 1, ч. 4 ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що відповідачем було розглянуто заяву позивача про звільнення за власним бажанням від 18.10.2024 року. Відповідачем дотримано вимоги КЗпП України, та через два тижні було звільнено, що підтверджується наказом від 01.11.2024 року №2572 кз про звільнення. Але відповідачем зазначено, що заява про звільнення за власним бажанням не містила заяви про направлення Позивачеві наказу про звільнення та заповненої трудової книжки на конкретно визначену ним адресу. При цьому, згідно відомостей особової картки працівника [PERSON] , місцем фактичного проживання та місцем за державною реєстрацією Позивача є [ADDRESS] . Внаслідок ведення активних бойових дій на території Покровського району Донецької області, що є загальновідомим фактом та не потребує доказування, відправка Відповідачем копії наказу про звільнення та трудової книжки [PERSON] була неможливою, у тому числі через небезпеку для життя та здоров`я працівників під час пересування на відкритій місцевості, дію комендантської години у м. Покровську з 15 год. до 11 год. наступної доби, тобто, Відповідач в силу об`єктивних причин не мав змоги направити Позивачеві зазначені документи за адресою його місця проживання. Позивач зазначив, що трудову книжку він отримав лише у березні 2025 року, відповідач не заперечував дану обставину. Твердження позивача щодо необхідності звільнити його за ч.3 ст. 38 КЗпП (працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили), не знайшло свого підтвердження у матеріалах справи. Крім того, суд наголошує, що розгляд справи здійснюється в межах позовних вимог, визначених позивачем. Позивач просить розірвати трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з тим, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного і трудового договору з 18.10.2024 року. Проте, станом на момент подачі даної позовної заяви, між позивачем та відповідачем вже було розірвано трудовий договір станом на 01.11.2024 року, суд не вбачає в діях відповідача порушення законодавства щодо розірвання трудового договору з позивачем. Отже, суд вважає, що позовну заяву в межах даної позовної вимоги слід залишити без задоволення. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки постановлення наказу про звільнення, який на час розрахунку і звернення з цим позовом становить 262656,94 грн. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина роботодавця у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У відповідності до положень ч. 3 ст. 235 КЗпП України передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц. Переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиплата належних позивачу сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не було надано. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. З матеріалів справи вбачається, що наказом ПРАТ «ШУ «ПОКРОВСЬКЕ» від 01.11.2024 року №2572 кз про звільнення, [PERSON] 01.11.2024 року звільнено за власним бажанням (с. 38 КЗпП України). Відповіднно до довідки ПРАТ «ШУ «Покровське» від 12.03.2025 року встановлено, що [PERSON] було виплачено наступні суми: -01.11.2024 року у розмірі 29715,51 - компенсація за невикористані дні відпустки; -07.11.2024 року у розмірі 1765,44 грн. - компенсація за невикористані дні відпустки; -16.12.2024 року у розмірі 4097,30 грн. - виплата з тимчасової непрацездатності (лікарняні) за рахунок ПФУ; -20.12.2024 року у розмірі 10243,25 грн. - виплата з тимчасової непрацездатності (лікарняні) за рахунок підприємства; -06.01.2025 року у розмірі 861,96 грн. - доплата компенсації за невикористані дні відпустки. У судовому засіданні від 21.07.2025 року адвокат Смаль О.П., який діє в інтересах позивача [PERSON] зазначив, що позивачем були отримані дані виплати, з ними погоджується, спір у цій часині позовну відсутній. Зважаючи на згоду представника позивача з виплатами при звільненні [PERSON] , суд вважає дану позовну вимогу залишити без задоволення як таку, що вже була вирішена сторонами. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 120000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з ч. 3, 4 зазначеної статті, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи порівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 23 листопада 2022 року по справі № 686/13188/21 та від 25 травня 2022 року по справі № 487/6970/20. Суд також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Позивачем зазначено, що з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали моральних страждань. Моральна шкода, завдана в результаті порушення прав як робітника щодо позбавлення його можливості розірвати трудовий договір, щодо оформлення наступного працевлаштування і отримання оформленого наказу про звільнення і трудової книжки яка зберігається у Відповідача з відповідним записом про звільнення. Так, згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив мене гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя і забезпечувати свою родину. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, позивач втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя. Всі зазначені моральні страждання нанесені незаконними діями відповідача можуть і відобразяться негативно на здоров`ї як психічному так і фізичному. Так як судом вже встановлено, що відповідачем не було порушення право позивача, як позивача, при звільненні, судом не вбачається можливість стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача. Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про розірвання трудового договору не підлягають задоволенню. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, а відповідно до вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed