Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

31.10.2024р. до Малиновського районного суду м.Одеси звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості нарахованої на підставі ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2020р. по 23.02.2021р. в сумі 10 555,05 дол. США, що відповідно до курсу НБУ на дату підписання позову у гривневому еквіваленті складає 434 868,06 гривень. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 26 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі-ВАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року, відповідно до умов якого ВАТ «КБ «Надра» надало [PERSON] кредит у розмірі 193420,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,89 % річних, терміном користування до 24 березня 2028 року. 26 березня 2008 року в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року, між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки від 26 березня 2008 року, за умовами якого вона разом з [PERSON] несуть солідарну відповідальність перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2014 року були задоволені позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року у розмірі 350735,05 доларів США та в рівних частках судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Позивач зазначає, що 08 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі- ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») було укладено договір №GL3N016222 про відступлення прав вимоги, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року, укладеними між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року у справі №521/5150/14-ц за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року, було замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Вказує, що на підставі протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 25 липня 2024 року та наказу №55-к від 25 липня 2024 року назва ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» була змінена на ТОВ «Він Фінанс». Отже, ТОВ «Він Фінанс» є новим кредитором [PERSON] за кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року. Стверджує, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника. Вважає, що у зв`язку з невиконанням боржниками рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2014 року у справі №521/5150/14-ц у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тому відповідачі за період з 23.02.2020р. по 23.02.2021р. зобов`язані сплатити на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» суму заборгованості у розмірі 10 555,05 дол. США, що відповідно до курсу НБУ на дату підписання позову у гривневому еквіваленті складає 434 868,06 гривень. Ухвалою суду від 10 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду. Згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року № 4273-IX назву Малиновського районного суду міста Одеси змінено на Хаджибейський районний суд міста Одеси. Представник позивача, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Відповідачка та її представник, надали відзив на позовну заяву, в якому просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог та заяву про застосування строків позовної давності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2014 року по справі №521/5150/14-ц були задоволені позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року у розмірі 350735,05 доларів США та в рівних частках судовий збір в розмірі 3654,00 грн.. (а.с. 6-7) Відповідно до ч. 4 ст. 82ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 08 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі- ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») було укладено договір №GL3N016222 про відступлення прав вимоги, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором № 05/03/2008/840-К/382 від 26 березня 2008 року, укладеними між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». (а.с. 13 зворот-15) 25.01.2021 року Малиновським районним судом м. Одеси було винесено ухвалу по справі № 521/5150/14-ц про заміну сторони стягувача з ПАТ КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (нова назва ТОВ «Він Фінанс»). (а.с. 8-9) Встановлено, що на підставі протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 25 липня 2024 року та наказу №55-к від 25 липня 2024 року назва ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» була змінена на ТОВ «Він Фінанс». (а.с. 25) Представником позивача в позовній заяві зроблено розрахунок 3% річних за період невиконання рішення суду, тобто з 23.02.2020 року по 23.02.2021 року, відповідно до якого 3 % річних з 23.02.2020 року по 31.12.2020 року (313 днів) складають 8 998,37 дол. США, а за період з 01.01.2021 року по 23.02.2021 року (54 дні)- 1556,69 дол. США. (а.с. 3-4) До правовідносин, що виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми законодавства. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Враховуючи надані суду докази, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості. Предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних збитків, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення. Відповідно до вимог статті 625Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 509ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини 1 статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що «тлумачення частини першої статті 509,частини першої статті 267,статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку…». Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20. Крім того, Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20, вказав, що натуральним (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. Законодавець у п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Також КЦС наголосив, що зарахування, яке по своїй суті є замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. На думку КЦС, очевидно, що аналогічний підхід має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності. Тим самим досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості для боржника заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги…». Суд зазначає, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. У ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦКУкраїни за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла до висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Крім того, зі спливом позовної давності особа втрачає право на судовий захист свого відповідного порушеного (невизнаного, оспорюваного) права та/або законного інтересу, відповідна вимога не підлягає задоволенню, а кореспондуюче цій вимозі зобов`язання не підлягає виконанню із застосуванням заходів правоохоронного характеру - за рішенням суду. Таким чином, позивач не був позбавлений права на заявлення вимог до відповідачів про стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України з 10 лютого 2021року. Натомість, вже в жовтні 2025 року, тобто через 4 роки 7 місяців з моменту виникнення права на стягнення 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідачів позивач, як правонаступник ВАТ «КБ «Надра» за вказаним кредитним договором, звернувся до суду з цим позовом про стягнення 3% річних за період з 23.02.2020р. по 23.02.2021р. Відтак, первісний кредитор ВАТ «КБ «Надра» не скористався своїм правом на звернення до Відповідачів з відповідними позовними вимогами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з моменту виникнення зобов`язання (з 24 січня 2015 року) так і за ввесь період, який охоплюється позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» по даній справі. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», звертаючись до суду з цією позовною заявою та будучи правонаступником первісного кредитора у зобов`язанні, прийняло на себе всі ризики можливості невиконання вищезазначеного рішення суду у примусовому порядку, а також ризики пропуску строків пред`явлення відповідних вимог за ч. 2 ст. 625 ЦК України за періоди, які пропущені первісним кредитором - ВАТ «КБ «Надра». Таким чином, враховуючи постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, в якій вказано, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову та заяву [PERSON] про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд вважає, що до заявлених Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» позовних вимог про стягнення з відповідачів солідарно 3% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2020р. по 23.02.2021р.у розмірі 10555,05дол.США слід застосувати строки позовної давності та відмовити у їх задоволенні зв`язку із пропуском строків позовної давності. Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17. За таких обставин, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Представник позивача просив суд стягнути із відповідача сплачений судовий збір у розмірі 6523,02 грн. Разом з тим, оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, вищевказані витрати суд покладає на позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed