Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан Кредит» (далі - ТОВ «Пан Кредит», Товариство) про визнання недійсним кредитного договору №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22.12.2021 між ним та ТОВ «Пан Кредит» було укладено кредитний договір про надання коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №КД-0035/12-21/1412 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач надав позивачу фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 55000 грн та в межах якого позивач може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі фіксованої ставки 36% річних, строком на 36 місяців. 22.12.2021 з метою забезпечення кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно із яким [PERSON] , як іпотекодавець, передав в іпотеку ТОВ «Пан Кредит» у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за вказаним вище кредитним договором нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером 3210700000:05:033:0017, площею 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, після отримання позивачем кредитних коштів, 18.07.2022 відповідач направив йому листа-претензію, де зазначив про неналежне невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань та про односторонню зміну умов кредитного договору щодо нарахування відсотків із застосуванням підвищеної відсоткової ставки в розмірі 162,75 грн, яка нараховуються щоденно. Відповідно до отриманого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач станом на 20.04.2023 нарахував йому заборгованість за відсотками у загальному розмірі 90246,91 грн, а також у розрахунку заборгованості за договором іпотеки нарахував штраф за неналежне виконання умов договору іпотеки саном на 03.02.2023, який склав 524700 грн. Окрім того, 22.12.2021 між сторонами була укладена третейська угода про передачу спорів щодо їхніх правовідносин до Постійно діючому третейському суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», куди 20.04.2023 відповідач звернувся із позовом до [PERSON] . Рішенням вказаного третейського суду від 22.05.2023 з [PERSON] було стягнуто на користь ТОВ «Пан Кредит» заборгованість за кредитним договором №КД-0035/12-21/1412 від 16.12.2020 у розмірі 145246,91 грн, а також частково стягнуто нарахований штраф за неналежне виконання умов договору іпотеки від 22.12.2021 у розмірі 55000 грн та понесені Товариством витрати на отримання правової допомоги в сумі 30150 грн. Як указує у своїй позовній заяві [PERSON] , укладений між сторонами кредитний договір №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021 він має підстави уважати недійсним, з огляду на те, що він має ознаки порушення публічного порядку, має ознаки правочину, що укладений під впливом помилки, а також укладений із недодержанням вимог цивільного законодавства України. А саме, в обґрунтування своїх вимог щодо недійсності оспорюваного кредитного договору з підстав порушення ним публічного порядку, [PERSON] посилався на те, що викладені у його пункті 11.5.1 умови передбачають, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі укладання цього договору, не підлягають врегулюванню положеннями Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування». Вказане, на переконання позивача, прямо суперечить передбаченому статтею 55 Конституції України праву кожного на звернення до суду за захистом порушеного права, адже вищенаведена умова договору позбавляє його право мати статус споживача банківських (фінансових) послуг, тим самим позбавляє можливості захистити свої права державою, тобто державним судом. Разом з цим, у своїй позовній заяві [PERSON] посилався на те, що оспорюваний кредитний договір має ознаки правочину, який укладений під впливом помилки. Вказував на свідоме введення відповідачем його в оману щодо природи кредитного договору, оскільки той запропонував йому укласти спірний договір, змінивши природу «споживчого» кредиту на «підприємницький». Так, у пункті 1.2 оспрюваного договору передбачено, що кредит надавався з цільовим призначенням для створення (початку), розвитку, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальника. Однак, під час укладення із позивачем цього договору Товариству було достеменно відомо про той факт, що позивач був державним службовцем та відповідно не міг займатися підприємницькою діяльністю. Позивач не був зареєстрований, як суб`єкт підприємницької діяльності, він не мав статусу фізичної особи-підприємця та відповідно належить до категорії фізичних осіб - споживачів фінансових послуг, а не клієнта у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У зв`язку із тим, що ТОВ «Пан Кредит» розміщує інформацію про діяльність у сфері споживчого кредитування на власному веб-сайті та надає її споживачу з метою прийняття рішення про отримання споживчого кредиту, але в подальшому укладає із споживачами фінансових послуг «підприємницькі» кредитні договори, а яких передбачає інші умови, ніж передбачені законодавством про споживче кредитування, відповідач фактично вводить або може ввести в оману споживача щодо прийняття рішення про отримання саме споживчого кредиту. В обґрунтування недійсності кредитного договору з підстав його укладення із недодержанням вимог цивільного законодавства України позивач послався на те, що викладені у його пункті 2.3 положення щодо переходу до спадкоємців позичальника виконання зобов`язання з погашення заборгованості у разі смерті останнього прямо суперечать нормам цивільного законодавства, які передбачають припинення зобов`язання у разі смерті боржника, якщо воно нерозривно пов`язано з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2024 року позовну заяву [PERSON] було передано за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2024 для розгляду цивільної справи №361/4627/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року позовну заяву [PERSON] було прийнято та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, установлено відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду для подання суду відзиву на позов. Відзив на позовну заяву чи інші письмові пояснення щодо суті спору, а також будь-які заяви щодо проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи, від відповідача на адресу суду не надходили. ТОВ «Пан Кредит» належним чином повідомлене про розгляд даного судового провадження, що підтверджується матеріалами справи. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши подані учасниками справи заяви по суті спору, а також наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 22.12.2021 між ТОВ «Пан Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №КД-0035/12-21/1412 про надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до умов пункту 1.1 кредитного договору його сторони погодили, що кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 55000 грн, в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечення, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (для наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим договором. Плата за користування кредитом становить 36% річних. Тип процентної ставки - фіксована. Збільшення фіксованої процентної ставки за договором можливе за письмовою згоди позичальника. Пунктом 1.2 кредитного договору визначено, що кредитодавець надає позичальнику кредит з цільовим призначенням - створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальником. Згідно пунктом 1.4.1. кредитного договору, кредит надається строком на 36 фактичних місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 22 грудня 2021 року по 22 грудня 2024 року. Відповідно до пункту 11.5.1. кредитного договору позичальником визнано, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі укладення цього Договору не підлягають врегулюванню положеннями Закону України «Захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», оскільки: за цим договором позичальнику надано фінансовий кредит; грошові кошти надані за цим договором, надаються позичальнику без подальшої мети для придбання, замовлення, використання, ним або наміру придбання чи замовлення товарів та/або продукції для особистих потреб безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; використання кредитних коштів за цим договором здійснюватиметься позичальником виключно на створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності (а.с.16-23). В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021, між ТОВ «ПанКредит» та [PERSON] , 22.12.2021 було укладено договір іпотеки, запис в реєстрі №12580, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., відповідно до пункту 1.1 якого, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, з будь якими наступними змінами до нього щодо своєчасного повернення фінансового кредиту у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 55000 грн, щомісячної сплати процентів за користування кредитом, відповідно до передбаченої кредитним договором відсоткової ставки та взаємопогодженого сторонами механізму зміни відсоткової ставки (у разі наявності підстав його застосування), сплати комісій, пені та штрафу у випадках та розмірах, передбачених кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, надалі за текстом «Основне зобов`язання», наступне майно, яким є земельна ділянка з кадастровим номером 3210700000:05:033:0017, площею 0,1 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Строки та порядок виконання основного зобов`язання, що забезпечене відповідно до цього договору, передбачене в кредитному договорі (а.с.24-27). Пунктом 1.2 договору іпотеки визначена заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 110000 гривень. Судом також установлено, що 22.12.2021 на рахунок позивача, відкритий у ПАТ «КБ «Акорбанк», відповідачем було перераховано грошові кошти у розмірі 55000 грн з призначенням платежу «перерахування траншу згідно кредитного договору №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021», що підтверджується наданою суду копією платіжного доручення №561 від 22.12.2021 (а.с.30). З матеріалів справи убачається, що відповідач неодноразово надсилав на адресу позивача повідомлення про усунення допущених останнім порушень у виконанні договірних зобов`язань. Відповідно до наданої суду копії листа ТОВ «Пан Кредит» від 18.07.2022 за №121/22, Товариство повідомило позичальника про те, що протягом тривання подій невиконання ним зобов`язань за договором застосовано механізм зміни розміру нарахування відсотків за користування кредитом (згоду на застосування якого надано позичальником при укладенні договору) на підставі пункту 7.1 договору розмір щоденно нарахованих відсотків за користування кредитом складає 162,75 грн (а.с.33-34). Як указував у своїй позовній заяві [PERSON] , 22.12.2021 між сторонами також була укладена третейська угода про передачу спорів щодо правовідносин сторін, які виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які непідвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, та вирішуються Постійно діючим третейським судом при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа». Рішенням зазначеного третейського суду від 22 травня 2023 року з позивача на користь відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором №КД0035/12-21/1412 від 16.12.2020 в розмірі 145246,91 грн, нарахований за неналежне виконання умов договору іпотеки штраф у сумі 55000 грн, а також понесені витрати на отримання правової допомоги в розмірі 30150 грн та судові витрати по сплаті судового збору на суму 1342 грн. Звертаючись до суду із позовом у цій справі, [PERSON] уважав, що укладений між сторонами кредитний договір є недійсним. При цьому, як на одну з основних підстав для визнання вказаного договору недійсним, позивач посилався на те, що він має ознаки правочину, який укладений під впливом помилки. А саме, зазначав про те, що при укладенні кредитного договору ТОВ «Пан Кредит» ввело його в оману щодо правової природи наданого кредиту, вказавши у договорі правову природу кредиту зі споживчого на підприємницький. При цьому, під час укладення між сторонами цього договору останнє було обізнане про перебування позивача на державній службі та неможливості здійснення ним підприємницької діяльності в цілому. Тому, у зв`язку із викладенням за змістом оспорюваного договору посилання про те, що кредит надавався з цільовим призначенням для створення (початку), розвитку, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальника, права [PERSON] , зокрема на звернення до державного суду за захистом порушених прав, передбачених статтями 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та позбавляють його можливості оспорити рішення третейського суду в державних судах з підстав, визначених пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди». Так, за змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно вимог статті 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 229 ЦК України під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: обставини, які не відповідають дійсності, але є істотними для вчиненого нею правочину; що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту статті 230 ЦК України, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 січня 2020 року у справі №761/22687/17, провадження №61-6502св19. Разом з тим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 5, 19 та 20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №489/3570/16-ц викладено правовий висновок про те, що аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Також, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі №910/18600/19, при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Так, за змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Дослідивши надані позивачем докази у розрізі до заявлених у позовній заяві підстав щодо визнання недійсності кредитного договору №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021, суд уважає, що даний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових умов щодо умов спірного договору або зміни цільового призначення кредиту, який він мав намір отримати, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору. Зокрема, відповідно до пункту 11.4 кредитного договору, його укладенням (підписанням) позичальник додатково підтвердив, що: - до укладання договору ознайомлений з положенням «Про фінансові послуги ТОВ «Пан Кредит»» (у редакції, що діяла на момент укладання договору) та ним на підставі отриманої інформації здійснено свідомий вибір кредитного продукту, який відповідає інтересам позичальника; - в укладеному договорі містяться всі істотні для позичальника умови кредитування, які є вигідними та справедливими для нього, відповідають його інтересам, йому зрозумілі та ним усвідомлені, не є несправедливими чи дискримінаційними. Позичальник заявляє про відсутність підстав та наміру для надсилання на адресу кредитодавця протоколу розбіжностей з метою зміни, доповнення, редагування, додання, виключення як окремих положень (умов) договору, так і всього договору в цілому; - отримав у письмовій формі від кредитодавця до укладення договору інформацію, вказану у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; - інформація, надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальника суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Отже, доводи позовної заяви стосовного того, що оспорюваний кредитний договір, хоча місить поняття фінансового кредиту, фактично є споживчим кредитом, на який розповсюджується правила Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про споживче кредитування», є неспроможними та спростовуються матеріалами справи. Крім того, 22.12.2021 перед укладанням договору кредиту позивач [PERSON] звернувся до ТОВ «Пан Кредит» із заявою на отримання кредиту, у якій він повідомив, що отримав в усній та письмовій формі від кредитодавця до укладення договору інформацію відповідно статей 6, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Всі ключеві моменти роз`ясненні, та йому зрозумілі; інформація надана кредитодавцем із дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. [PERSON] також повідомив, що метою отримання кредиту є створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності, без мети використання кредитних коштів на придбання, замовлення товарів та/або продукції для особистих потреб; зі змістом статті 190 (шахрайство), статті 222 (шахрайство з фінансовими ресурсами), статті 358 (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання відроблених документів) КК України ознайомлена та про відповідальність за вчинення дій, передбачених даними статтями, повідомлена (а.с.28). Також, окремим підписом [PERSON] , що міститься у розписці про ознайомлення з істотними умовами договору від 22.12.2021, підтверджено, що він обрав умови неспоживчого кредитування, які вважає вигідними для себе; кредит отримав без мети подальшого придбання, замовлення, використання або наміру придбання чи замовлення продукції для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівник, а кредит за укладеним договором НЕ Є СПОЖИВЧИМ (а.с.29). Крім того, зважаючи на доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), суд враховує, що після неодноразового підтвердження позивачем мети отримання кредитних коштів, із вимогами про визнання недійсним оспорюваного кредитного договору з підстав його укладення під впливом помилки, або ж обману, він звернувся до суду після трьох років та звернення кредитора до третейського суду із позовом про стягнення з нього заборгованості. Отже, судом установлено, що зміст заяви позивача про отримання кредиту, розписки про ознайомлення з істотними умовами договору, безпосередньо самого кредитного договору, свідчить про те, що позивач своїм підписом добровільно погодив його умови, цільове призначення отримання кредиту, мету використання кредитних коштів, а відтак, підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, як такого, що вчинений під впливом помилки або обману, не вбачається. При цьому, надані суду матеріали щодо договірних відносин між позивачем та ТОВ «Пан Кредит» вказують на те, що позивач з точки зору принципу розумності не міг не розуміти, що ТОВ «Пан Кредит» надає йому фінансовий кредит на створення (початок), розвиток, удосконалення його приватної підприємницької діяльності, а не на споживчі цілі. Законодавство, яке діяло на момент отримання зазначеного кредиту, не вимагало статусу фізичної особи-підприємця у позичальника для отримання цього кредиту, як на це помилково вказує позивач у своїй позовній заяві. А те, що [PERSON] використовував відповідні кредитні кошти не за договірним призначенням - не на свою підприємницьку діяльність, може вказувати лише на порушення ним зазначених умов кредитування, а не їх зміну. Виходячи з наведеного, встановивши, що на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі кредитного договору від 22.12.2021, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», та зміст кредитного договору не суперечить актам цивільного законодавства, суд приходить висновку, що підстави для визнання недійсним кредитного договору №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021 відсутні. Водночас, суд відхиляє доводи позивача щодо неможливості укладення між сторонами вказаного кредитного договору з отримання кредитних коштів з цільовим призначенням для створення та/або розвитку приватної підприємницької діяльності з огляду на те, що сам позивач на момент його укладення перебував на державній службі та відповідно не міг здійснювати таку діяльність. Так, з наданої суду копії довідки від 27.03.2024 за №75, виданої Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, убачається, що [PERSON] станом на момент укладення оспорюваного кредитного договору перебував на посаді головного спеціаліста відділу з питань запобігання та виявлення корупції в Управлінні (а.с.42). Проте, сам факт перебування позивача на державній службі та накладення на нього Законом України «Про запобігання корупції» обмежень на здійснення підприємницької діяльності жодним чином не зобов`язує відповідача, як кредитора, перевіряти факти перебування потенційних контрагентів на державній або іншого виду службі з наявними обмеженнями на здійснення підприємницької діяльності, з метою перевірки факту доцільності надання кредитів з цільовим призначенням для підтримання, створення або розвитку такої діяльності, за якими звертаються такі контрагенти. Ба більше, у даному випадку лише на позивача, як державного службовця, закон покладає негативні наслідки за порушення обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності. Щодо заявленої позивачем іншої підстави для визнання недійсним кредитного договору №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021 - порушення ним публічного порядку, то суд зазначає таке. Так, відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зазначено, що стаття 228 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, котрі є серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі №761/22937/18, на яку послався заявник в касаційній скарзі. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) зробила висновок, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним на підставі закону. Так, зі змісту позовної заяви [PERSON] убачається, що він просив визнати оспорюваний кредитний договір недійсним, зокрема з тих підстав, що він, як правочин, має ознаки порушення публічного порядку, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, оскільки пункт 11.5.1 цього кредитного договору передбачає, що правовідносини, які виникли між сторонами не підлягають врегулюванню положеннями Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», що у свою чергу виключає можливість [PERSON] оспорити із можливим подальшим скасуванням рішення третейського суду в державних судах. Проте, такі посилання позивача не можуть слугувати підставами для визнання недійсним кредитного договору з огляду на встановлення судовим розглядом того факту, що кредит за оспорюваним договором надавався позивачеві не на споживчі цілі та на виниклі між сторонами правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», про що позивач неодноразово підтвердив своїм підписом в укладеному договорі та інших складених відповідачу документах. Заявлені позивачем посилання щодо порушення публічного порядку при укладенні кредитного договору, яке полягає у позбавленні його оскаржити до відповідного суду рішення третейського суду на підставі пункту 1 частини другої статті 458 ЦПК України не позбавляло останнього права оскаржити таке рішення за наявності інших передбачених законом підстав, а також зважаючи на заявлений позивачем факт підписання третейської угоди, брати участь при вирішенні справи у третейському суді безпосередньо. Разом з тим, як було зазначено вище, норми цивільного законодавства відносять правочини, які вчинені з порушенням публічного порядку, до нікчемних та відповідно визнання їх недійсними у судовому порядку не вимагається, а передбачається виключно можливість застосування правових наслідків їх нікчемності. Вирішуючи спір у даній справі, суд також уважає безпідставними твердження позивача про недійсність кредитного договору №КД-0035/12-21/1412 від 22.12.2021 з підстав його укладення із недодержання вимог цивільного законодавства, що полягає у визначенні в його пункті 2.3 переходу до спадкоємців позичальника зобов`язання із погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки такі посилання фактично зводяться до власного та помилкового трактування позивачем положень статтей 608 та 1282 ЦК України. Отже, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, суд дійшов висновку, що на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі кредитного договору, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», та зміст кредитного договору не суперечить актам цивільного законодавства, суд приходить висновку, що підстави для визнання кредитного договору №КД-0035/12-21/1412, укладеного між сторонами 22.12.2021, відсутні. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні) сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зокрема, що : принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги статті 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Враховуючи наведене, оцінивши надані суд докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] . Оскільки, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі статті 141 ЦПК України покладаються на позивача та відповідно розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed