Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

У червні 2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра направив за підсудністю до Новокодацького районного суду міста Дніпра вищевказану позовну заяву. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона з 23.12.2024 року працювала у ТОВ «ІНЧЕР» на посаді економіста аналітичного відділу та 04.04.2025 року була звільнена\~за угодою\~сторін. На день звільнення позивач не отримала ні наказ про звільнення, ні трудову книжку, ні розрахунковий лист. Трудову книжку нею отримано поштою 16.04.2025 року. Письмове повідомлення про нараховані виплати при звільненні позивач, на свою вимогу, отримала 23.04.2025 року. Позивачем на ім`я керівника ТОВ «ІНЧЕР» було направлено заяву з метою досудового врегулювання спору, однак відповіді надано не було. На день звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за грудень 2024 року у розмірі 24 609,00 грн., за січень 2025 року у розмірі 29 000,00 грн., за лютий 2025 року у розмірі 29 000,00 грн., за березень 2025 року у розмірі 29 000,00 грн., за квітень 2025 року у розмірі 7 956,65 грн. Також не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 7 днів. Позивачем зроблено розрахунок, згідно якого її заробітна плата за день складає 2\~598,18 грн., компенсація за невикористану відпустку складає 18 187,26 грн. Таким чином, заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 23.12.2024 року по 04.04.2025 року складає 137 752,91 грн. Також, позивачем зроблено розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі, який, станом на 19.05.2025 року, становить 80 543,58 грн. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 137 752,91 грн., та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 04.04.2025 року по день фактичного розрахунку, а також судові витрати по справі. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 19.06.2025 року прийнято до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання. 11.08.2025 року до суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи у якому вона просила суд врахувати, що станом на 11.08.2025 року сума боргу, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, становить 239 032,56 грн. 30.09.2025 року до суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи у якому вона просила суд врахувати, що станом на 30.09.2025 року сума боргу, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, становить 332 567,04 грн. Позивач [PERSON] письмово просив розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд звертає увагу, що відповідач, як юридична особа, є користувачем електронного суду, має зареєстрований кабінет у системі ЄСІТС та всі процесуальній документи, в тому числі ухвала про відкриття провадження та судові повістки про виклик до суду, були доставлені до електронного кабінету відповідача, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. На думку суду, відсутність тривалий час будь-якої реакції зі сторони відповідача та його представника свідчить про втрату ними інтересу до зазначеної справи, зловживання своїми процесуальними правами та не обґрунтоване затягування розгляду цивільної справи. Суд вжив усіх можливих заходів з використанням передбачених нормами ЦПК України процесуальних засобів, щодо належного повідомлення сторони відповідача про дату, час і місце судового засідання. У постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) зроблено висновок, що за змістом статті 14 ЦПК України для цілей цього Кодексу офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Верховний Суд у постанові від 31.08.2021 року у справі № 570/5535/17 провадження № 61-6076св21 зазначив, що за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому, під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно із частиною 3 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц (61-6892св23), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. При цьому, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Таким чином суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. На підставі ч. 1 ст. 280\~ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 23.12.2024 року по 04.04.2025 року працювала у ТОВ «ІНЧЕР» на посаді економіста аналітичного відділу та відповідно до наказу № 128-к від 04.04.2025\~року позивача\~було звільнено\~за угодою\~сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 10). Як вбачається із довідки про доходи [PERSON] № 238 від 22.04.2025 року, виданої ТОВ «ІНЧЕР», за період з 23.12.2024 року по 04.04.2025 року позивачу нараховано 184 470,99 грн. (а.с. 12). Із наявних у матеріалах справи відомостей про нарахування заробітної плати ТОВ «ІНЧЕР» позивачу вбачається, що за грудень 2024 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 24 609,00 грн., за січень 2025 року 29 000,00 грн., за лютий 2025 року 29 000,00 грн., за березень 2025 року 29 000,00 грн., за квітень 2025 року 7 956,65 грн. Також зазначено, що невикористана відпустка за 2024 рік складає 7 днів (а.с. 13-14). Матеріали справи містять також розрахунок, зроблений позивачем, відповідно до якого середньоденна заробітна плата позивача складає 2\~598,18 грн., (184\~470,99 грн. / на 71 робочий день), компенсація за невикористану відпустку складає 18 187,26 грн. (2\~598,18 грн. * 7 днів), середній заробіток за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі, станом на 19.05.2025 року, становить 80 543,58 грн. Сума середнього заробітку підлягає збільшенню відповідно до дати фактичного розрахунку (а.с. 12). Оскільки, станом на день звернення до суду, відповідач у добровільному порядку вказану заборгованість по заробітній платі у повному обсязі не погасив, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд зазначає наступне. Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст.\~94\~КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями статті 115\~КЗпП України та статті 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Із наявних у матеріалах справи відомостей про нарахування заробітної плати ТОВ «ІНЧЕР» позивачу вбачається, що за грудень 2024 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 24 609,00 грн., за січень 2025 року 29 000,00 грн., за лютий 2025 року 29 000,00 грн., за березень 2025 року 29 000,00 грн., за квітень 2025 року 7 956,65 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 23.12.2024 року по 04.04.2025 року у розмірі 119\~464,65 грн., таким чином позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~117\~КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього\~Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Із матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні із [PERSON] , а також на дату розгляду справи судом, проведений не був. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно із п. 21 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~р.\~N\~100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справах № 6-259цс17 від 13.03.2017 року, № 6-144ц13 від 29.01.2014 року, пункту 20 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24.12.1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» - не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст.\~116\~КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). В пункті 2 Порядку закріплено, що середня заробітна\~плата обчислюється\~виходячи з\~виплат за\~останні два\~календарні місяці\~роботи,\~що передують\~місяцю,\~в якому\~відбувається подія,\~з якою\~пов`язана відповідна\~виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Суд зазначає, що середньоденна заробітна розрахована позивачем наступним чином: 184\~470,99 грн. (сукупний дохід за період з 23.12.2024 року по 04.04.2025 року) / 71 (кількість робочих днів за період з 23.12.2024 року по 04.04.2025 року) = 2\~598,18 грн. Суд не може прийняти наданий позивачем розрахунок, оскільки він не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, пунктом 8 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Позивача було звільнено 04.04.2025 року, за лютий-березень 2025 року їй нарахована заробітна плата у загальному розмірі 75\~324,68 грн., кількість робочих днів за лютий-березень 2025 року становить 41 робочий день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 1 837,19 грн. (75 324,68 грн. / 41 робочих дні). Кількість робочих днів за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 05.04.2025 року по дату ухвалення рішення судом, тобто по 30.09.2025 року включно, є не більшим 6 місяців і складає 127 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2025 року по 30.09.2025 року включно складає: 127 днів х 1 837,19 грн. = 233 323,13 грн. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають частковому задоволенню, із коригуванням суми середнього заробітку, враховуючи зроблений судом розрахунком, у розмірі 233 323,13 грн. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, суд зазначає наступне. За змістом статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується із дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Судом встановлено, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за 7 днів невикористаної нею щорічної основної відпустки (а.с. 14). Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки позивача за 7 днів становить 18 187,26 грн., оскільки позивачем неправильно визначено розмір її середньоденної заробітної плати, а тому суд вважає за необхідне визначити розмір компенсації, з урахуванням законодавства України. Таким чином, враховуючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки позивача за 7 днів становить 12\~860,33 грн. (1 837,19 грн. х 7 днів). В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В даному випадку суд не вийшов за межі позовних вимог та привів у відповідність до норм законодавства, а саме Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, розрахунки, зроблені позивачем. Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по\~заробітній платі у розмірі 119\~464,65 грн. компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі\~12\~860,33 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 05.04.2025 року по 30.09.2025 року (включно) у розмірі 233\~323,13 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність. При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] , згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості за заробітною платою та компенсації за відпустку, а тому судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. слід стягнути із відповідача в дохід держави. При цьому, оскільки суд стягнув із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 05.04.2025 року по 30.09.2025 року (включно) у розмірі 233\~323,13 грн., судовий збір, який позивач мала би сплатити за вимогу про стягнення середнього заробітку, складає 2 333,23 грн. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 377,53 грн. Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~377,53 грн., а із відповідача в дохід держави 955,70 грн. (2 333,23 грн. - 1 377,53 грн.), а також 1 211,20 грн. за вимогу про стягнення заборгованості за заробітною платою та компенсації за відпустку. На підставі викладеного та

Outcome: partial