Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

18 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 812\~062,30 гривень та здійснити розподіл судових витрат. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справу передано на розгляд судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 22 липня 2024 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачеві 15-ти денний строку для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 30 серпня 2024 року. 22 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника АТ «КРЕДОБАНК» про розгляд справи без участі. 29 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Жовтої Анни Сергіївни про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 30 серпня 2024 року учасники справи не з`явилися. Засідання відкладено на 06 листопада 2024 року. 04 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Жовтої Анни Сергіївни про витребування доказів, у якому заявник просив у позивача документи первинної бухгалтерської документації, оригінал кредитного договору та розрахунок, в якому відображено вирахування належним чином заборгованості. 04 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 11 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від АТ «КРДОБАНК» надійшла відповідь на відзив, у якому заявник просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 16 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому заявник просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 30 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника АТ «КРЕДОБАНК» про розгляд справи без участі. 04 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] про розгляд справи без участі. У підготовче засідання, призначене на 06 листопада 2024 року учасники справи не з`явилися. Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року задоволено клопотання представника відповідача від 04.09.2024 року про витребування доказів. Відкладено розгляд справи на 03 лютого 2025 року. 10 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли письмові пояснення представника АТ «КРЕДОБАНК» з приводу ухвали суду від 06.11.2024 року про витребування доказів. 31 січня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] про розгляд справи без участі. Засідання по справі, призначене на 03 лютого 2025 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Чернявської Л.М. у щорічній відпустці, що підтверджується довідкою. Засідання по справі відкладено на 11 березня 2025 року. 05 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника АТ «КРЕДОБАНК» про розгляд справи без участі. У підготовче засідання, призначене на 11 березня 2025 року учасники справи не з`явилися. Ухвалою суду від 11 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 09 травня 2025 року. Засідання по справі, призначене на 09 травня 2025 року не відбулося у зв`язку із відставкою головуючої по справі. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. від 14.05.2025 року №572/24, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 16 травня 2025 року справу прийнято до провадження. Продовжено розгляд справи. Засідання по справі призначено на 16 червня 2025 року. 19 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника АТ «КРЕДОБАНК» про розгляд справи без участі. 04 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від адвоката Жовтої Анни Сергіївни надійшла заява, у якій остання повідомила про припинення повноважень у справі. У судове засідання, призначене на 16 червня 2025 року учасники справи не з`явилися. У зв`язку із відсутністю відомостей про належне сповіщення відповідача відкладено розгляд справи на 10 липня 2025 року. 03 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника АТ «КРЕДОБАНК» про розгляд справи без участі. У судове засідання, призначене на 10 липня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 02 вересня 2025 року та пізніше на 30 вересня 2025 року. Повістка на 30 вересня 2025 року направлялася за зареєстрованим місцем проживання відповідача листом із рекомендованим повідомленням про вручення. У судове засідання, призначене на 30 вересня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, призначене на 30 вересня 2025 року, що належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду, прийнято рішення здійснити розгляд справи за відсутності сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 20 січня 2021 року між АТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CL_298543, за яким АТ КРЕДОБАНК» зобов`язалося надати у власність [PERSON] грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 500\~000,00 гривень строком на 60 місяців до 19 січня 2026 року із застосуванням процентної ставки у розмірі 35% (а.с.29). У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. ВС підкреслив, що пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно постанови КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18, банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що відповідачем не надано первинних бухгалтерських документів, на підтвердження наявної суми боргу. Зазначене спростовується наявними у справі доказами. У п.2.4. Договору вказано, що позичальник доручає банку здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку на наступні ціні та за наступними реквізитами: - на поточні потреби у розмірі 133\~726,56 гривень; - на погашення (рефінансування) заборгованості позичальника перед ПАТ «КРЕДОБАНК» по кредитному договору від 14.01.2020 року у розмірі 366\~273,41 гривень (а.с.29). Факт перерахування грошової суми у розмірі 133\~726,59 гривень підтверджується копією меморіального ордеру від 20.01.2021 року №3268636 (а.с.9). Факт перерахування грошової суми у розмірі 366\~273,41 гривень підтверджується копією меморіального ордеру від 20.01.2021 року №3268631 (а.с.8). Факт виконання зобов`язання за кредитним договором також підтверджується виписками по особовим рахункам з 20.01.2021 року по 20.06.2024 року (а.с.10-28). У відповідності до\~ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень\~ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.\~626,\~628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~ст. 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України,\~за кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобов`язується\~надати грошові\~кошти (кредит)\~позичальникові у\~розмірах та\~на умовах,\~встановлених договором,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути кредит\~та сплатити\~проценти (ч.1\~ст. 1048 ЦК України). Ч.2\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~ст.634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст.1050 ЦК України\~встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п.3 ч.1\~ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки Судом встановлено, що відповідач своєчасно не повернув грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей\~509,\~526,\~1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. З розрахунку заборгованості за кредитним договором 20.01.2021 року №CL_298543, розмір заборгованості [PERSON] становить 812\~062,30 гривень та складається з: - тіло кредиту 448\~056,68 гривень; - проценти 364\~005,62 гривень. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлений робітниками АТ «КРЕДОБАНК» є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності грошових сум. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоведеного розміру заборгованості. До позовної заяви позивачем подано розрахунок заборгованості за договором у якому відображено період нарахування, кількість днів у періоду, сума заборгованості (поточна), відсоткова ставка, що підлягає застосуванню, розмір нарахованих відсотків, сума заборгованості (прострочена), розмір нарахованих відсотків, сума сплаченої заборгованості, сума сплачених відсотків (а.с.6). У наведеній таблиці наведені усі необхідні показники, необхідність для розрахунку розміру заборгованості. У п.2.2. Договору визначено, що датою видачі кредиту є 20.01.2021 року. Згідно п. 2.3. Договору, строк кредитування становить 60 місяців строком до 19.01.2026 року. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування заборгованості проводиться в межах встановленого строку кредитування. У п.4.1. Договору встановлено процентну ставку у розмірі 35%. Згідно п.4.2. Договору, проценти за користування кредитом нараховується щомісячно на суму заборгованості по кредиту по кредиту за методом «факт/360». З наданого позивачем розрахунку вбачається, що нарахування відсотків здійснюється за встановленою процентною ставкою у розмірі 35%. У наданому розрахунку врахована сума сплаченої заборгованості та сума сплачених відсотків. Суд також виходить з того, що відповідачем не надано будь-яких інших доказів, які б підтверджували сплату ним відсотків або тіла кредиту, які не відображені в наданому позивачем розрахунку. [PERSON] зустрічний позов про визнання договору або його частини недійсним не пред`являв. Доказів на підтвердження того, що він окремо від справи №522/11837/24 оспорював вказаний кредитний договір надано не було. Посилаючись на незгоду із наданим позивачем розрахунком, відповідач не склав та не подав до суду власний контррорахунок, у якому було б наведено неправильність нарахувань, здійснених позивачем за кредитним договором. Тому, посилання на те, що наданий позивачем розрахунок не може підтверджувати наявність заборгованості не відповідає дійсним обставинам справи. У відзиві на позовну заяву позивач посилається на те, що в даному конкретному випадку існують форс-мажорні обставини, пов`язані із запровадженням воєнного стану із посиланням на лист ТПП України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1. Форс-мажорними визнаються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Дане легальне визначення обставин непереборної сили знайшло своє закріплення в ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні». Верховний суд завдяки своїй багаторічній практиці виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова ВС від 25.01.2022 № 904/3886/21). Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Такі правові висновки викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17. Так, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 зі справи № 912/3323/20, на яку посилається скаржник, міститься загальний висновок про те, що відповідно до частини першої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести. Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані. Одне лише передбачене законом віднесення обставин (карантину) до форс-мажорних не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору. У Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права у ст. 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення. У постанові ВС від 12.10.2023 у справі № 908/1620/22 вказано, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Існування форс-мажорних обставин звільняє сторону договору саме від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а не від обов`язку виконати це зобов`язання після припинення таких обставин. У випадку виникнення обставин непереборної сили, термін виконання зобов`язань сторін за договором може просто переноситись (продовжуватися) на строк, протягом якого діють такі обставини та їх наслідки. Матеріали справи № 908/1620/22 не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем з огляду на запровадження в державі воєнного стану. Оприлюднення листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, так і наявність сертифікату ТПП України про форс-мажорні обставини не є безумовною підставою для звільнення від виконання договірних зобов`язань, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 у справі № 911/3067/20. Введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні. Тому, на думку суду, лист ТТП 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 не є належним доказом неможливості виконання відповідачем взятих перед банком зобов`язань. В той же час, [PERSON] не надав суду будь яких відомостей, які б посвідчували факт повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин. Також, будь яких відомостей, які б підтверджували значне погіршення матеріального становища відповідача у зв`язку із введенням воєнного стану. Суд зазначає, що зв`язок між невиконанням зобов`язань і введенням воєнного стану в Україні відповідачем не доведено. У відзиві на позовну заяву відповідачка посилається на те, що позовна заява повинна містити доказів досудового врегулювання спору. Вказує, що у позові зазначено про те, що АТ «КРЕДОБАНК» звертався до суду із досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості. Проте, [PERSON] не отримував зазначену досудову вимогу. 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку із споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, застосовується також Закон України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір було укладено після 10.06.2017 року, а тому, до нього підлягають застосування положення Закону України «Про споживче кредитування». Статтею 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Позовна заява містить досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості (а.с.39). Зазначена вимога надсилалася рекомендованим листом з описом вкладення (а.с.40), що підтверджується реєстром відправлень (а.с.41), трек номер - 0209427716453. До позову також додано трекінг відправлення 0209427716453 (а.с.42), з якого вбачається, що відправлення повернуто відправнику із зазначенням причини: «закінчення встановленого терміну зберігання». При цьому, законом України «Про споживче кредитування» не вимагає обов`язкового вручення досудової вимоги, а лише містить обов`язок щодо його надсилання. Суд вважає, що вимоги Закону України «Про споживче кредитування» щодо надсилання боржнику досудової вимоги виконані у повній мірі. Тому, враховуючи те, що факт надання грошових коштів підтверджується належними та допустимими доказами, наданий позивачем розрахунок є чітким, у ньому відображені усі необхідні умови, розрахунок проведено в межах строку кредитування за встановленим розміром відсотків, беручи до уваги той факт, що відповідачем не доведено зв`язок між невиконанням зобов`язань і введенням воєнного стану та той факт, що досудова вимога надсилалася відповідачеві у встановленому законом порядку, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить здійснити розподіл судових витрат. Згідно копії платіжної інструкції від 02.07.2024 року №31883200, АТ «КРЕДОБАНК» сплатило 12\~180,93 гривень в якості судового збору. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 12 180,93 гривень. На підставі зазначеного,

Outcome: approved