Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

В червні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Вак В.І. звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якому просив усунути відповідача від права на спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла громадянка [PERSON] . Після смерті, останньої, залишилось спадкове майно - квартира [ADDRESS] . Позивач вказує, що за життя [PERSON] склала заповіт на території Республіки Крим, за умовами якого позивач та третя особа є спадкоємцями її майна. Останні, у встановлені законом строки звернулись до приватного нотаріуса КМНО Приладишевої Р.В. із заявами про прийняття спадщини за заповітом. Однак, окрім позивача та третьої особи до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на обов`язкову частку у майні звернувся відповідач, який вказував, що із 23.07.2014 перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Поруч із цим, позивач зазначає, що відповідач приховав від нотаріуса той факт, що згідно рішення суду у Сімейних Справах міста Пафос від 28.06.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Наявність зазначеного рішення суду вказує на відсутність у відповідача права на спадкування майна після смерті його колишньої дружини, а відтак наявні підстави для усунення відповідача від права на спадкування після смерті [PERSON] . Посилаючись на викладене, а також з огляду на порушення прав позивача та неможливості належної реалізації спадкових прав, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 17.07.2023, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 24.10.2023, було витребувано із Суду у сімейних справах міста Пафос належним чином завірені відомості про набрання законної сили чи чинності рішенням про розірвання шлюбу у позовній заяві № 69/21 між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23.12.2024, у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17.03.2025, було визначено повернутись до стадії підготовчого провадження у даній цивільній справі, та направити матеріали позову за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025, було визначено для розгляду справи головуючого суддю Анохіна А.М. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2025, було прийнято справу до провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2025, у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явились. Суду подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі, просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 14-507 цс 18 від 12 грудня 2018 року. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. З огляду на викладене, а також зважаючи на розумні строки розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Третя особа [PERSON] народився [INFO] та та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого повторно 08.09.2022, між [PERSON] та [PERSON] 23.07.2014 було зареєстровано шлюб. Однак, відповідно до копії рішення Суду у сімейних справах міста Пафос від 28.06.2021 у справі № 69/21, було вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішення видано 07.07.2021. Із наданих документів, складених компетентним органом Республіки Крим в ході виконання доручення суду, було встановлено, що 16.04.2021 в реєстратурі Сімейного суду м. Пафос було зареєстровано заяву [PERSON] що стосується [PERSON] про розірвання шлюбу за № 69/21. Крім того, із наданих компетентним судом документів вбачається, що 28.06.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, апеляційні скарги відсутні, та рішення набрало чинності. 02.05.2022 [PERSON] на території Республіки Кіпр було складено заповіт, яким усе своє майно вона заповіла в рівних частинах своїм онукам [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого на території Республіки Кіпр. 27.10.2022 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Приладишевої Р.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини [PERSON] . Приватним нотаріусом КМНО Приладишевої Р.В. було заведено спадкову справу № 2/2022 щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] . 30.12.2022 року до приватного нотаріуса КМНО Багдасарової О.М. надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом після смерті його бабусі [PERSON] . Крім того, 30.12.2022 року до приватного нотаріуса КМНО Багдасарової О.М. надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом після смерті його бабусі [PERSON] . Доказів надання приватним нотаріусам доказів офіційного розірвання шлюбу між відповідачем та спадкодавцем, матеріали справи не містять. Позивач в обґрунтування позових вимог вказує, що відповідач на час смерті спадкодавця не перебував із нею в зареєстрованому шлюбі, а відтак у нього, відповідно до вимог закону, відсутнє право на обов`язкову частку в майні та наявні підстави, в порядку ч. 4 ст. 1224 ЦК України, - для усунення відповідача від права на спадкування після смерті [PERSON] . Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Усунення від права на спадкування врегульоване положеннями статті 1224 ЦК України, згідно яких: 1.Не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. 2.Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. 3.Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. 4.Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. 5.За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. 6.Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Тобто, у наведених положеннях закону визначений конкретний перелік осіб, які не мають права на спадкування, однак, такого поняття як «колишній чоловік» стаття 1224 ЦК України не містить. Крім того, варто вказати на те, що офіційне розірвання шлюбу до смерті спадкодавця, не є тотожним із визнанням в судовому порядку шлюбу недійсним, що є наслідком можливості застосування положень ч. 4 ст. 1224 ЦК України. Згідно зі статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З досліджених в ході розгляду справи доказів та фактичних обставин справи, в межах заявлених позовних вимог, суд встановив, що відповідачем було подано до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, шлюб із якою було розірвано до смерті, останньої, а відтак відсутні підстави вважати відповідача, як колишнього чоловіка спадкодавця, - особою, яка за законом має право на спадкування, в тому числі, обов`язкової частки, визначеної законом. Крім того, доказів звернення позивача до приватного нотаріуса та надання доказів на підтвердження розірвання шлюбу між спадкодавцем та відповідачем, а відтак відсутності у останнього законного права на спадкування, в тому числі, обов`язкової частки у майні, - матеріали справи не містять. Варто вказати, що стороною позивача не доведено, що відповідач є законним спадкоємцем щодо майна спадкодавця, оскільки, на час відкриття спадщини, шлюб між відповідачем та спадкодавцем офіційно було розірвано. Суд вважає, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами наявність підстав для усунення відповідача від права на спадкування на підставі ст. 1224 ЦК України, в тому числі, частини 4 зазначеної статті. З огляду на те, що жодна із підстав, які передбачені ст. 1224 ЦК України, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження, шлюб між відповідачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] було офіційно розірвано до смерті, останньої, та докази звернення позивача до нотаріуса із документами, які підтверджують факт офіційного розірвання шлюбу між відповідачем та спадкодавцем, та відповідними заявами про відмову відповідачу у видачі свідоцтва про спадщину з огляду на офіційне розірвання шлюбу між ними, - позивачем суду надано не було, а відтак суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, які б давали можливість усунути відповідача, як колишнього чоловіка, від спадкування майна колишньої дружини, та вважає за необхідне вказати про те, що позивачем, як спадкоємцем за заповітом, обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Окремо варто вказати на те, що приватним нотаріусом не вирішувалось питання можливості видачі свідоцтв про право на спадщину, в тому числі відповідачу, з урахуванням наявності документів, які підтверджують офіційне розірвання шлюбу до смерті спадкодавця, а тому підстав для судового захисту права позивача, як спадкоємця за заповітом, наразі відсутні, оскільки, відсутні факти його порушення. Суд відмічає, що інші наведені стороною позивача доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження підстави, з якими закон пов`язує можливість усунення відповідача, як колишнього чоловіка, від спадкування майна його колишньої дружини, в порядку ст. 1224 ЦК України, фактично позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх спадкових прав, а тому суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed