Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. 1.1 В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 19.04.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №122Д, згідно якого остання отримала у користування кошти у розмірі 6 000 доларів США. На забезпечення виконання умов кредитного договору 19.04.2007 було укладено Договір поруки з [PERSON] . У зв`язку із порушенням виконання зобов`язань, рішенням Дубенського міськрйонного суду від 04.02.2015 на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №122Д від 19.04.2007 в розмірі 133 268,87 грн., дане рішення відповідачами не виконане. Рішенням від 15.10.2019 було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», який став правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». 12.08.2022 було прийнято рішення про перейменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». У результаті не виконання рішення суду та умов договору, у відповідачів виникла заборгованість, розрахована на підставі ст. 625 ЦК України, яка станом на 23.02.2022 становить 84 250,06 грн., з яких: 17 22,50 грн. - 3% річних та 67 027,56 грн. - інфляційні витрати, які й просить стягнути солідарно з відповідачів, а також судові витрати у справі. 1.2 Представник позивача подала додаткові пояснення у справі щодо періоду нарахування заборгованості, вказує, що позов подано за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, тобто в межах строку позовної давності, оскільки з 12.03.2020 по 29.06.2023 трава карантин, тому на період дії карантину строки позовної давності були продовжені. Крім того, в період дії в Україні воєнного стану строки також продовжуються на строк його дії. Також позивачем повністю підтримано вимоги ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» та нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено виключно до 23.02.2022. Тому просить позов задовольнити у повному обсязі. 1.3 Відповідачка [PERSON] надала до суду письмові пояснення, згідно яких вказує, що згідно розрахунку заборгованості, розмір заборгованості, на який позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат становить 133 268,87 грн., тоді як розмір відповідальності, яка нарахована згідно ст.. 325 ЦК України становить 84 250,06 грн., що становить більше як половину розміру заборгованості. Вважає, що при вирішенні спору має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора, просить врахувати зазначене при визначені розміру відповідальності. 1.4 Представник відповідачки [PERSON] адвокат Нікольченко Б.Б. також надав до суду додаткові пояснення у справі, у яких додатково просить суд зменшити розмір заборгованості за невиконане грошове зобов`язання, оскільки заявлений розмір не відповідає принципам розумності та справедливості. Крім того, [PERSON] на даний час не отримує доходів, її заробіток носить періодичний характер. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 10.03.2025 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. торони про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачі ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримали, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Відзиву на позовну заяву не надали, заяв та клопотань до суду не надходило. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 19.04.2007 між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №122Д, згідно якого остання отримала у користування кошти у розмірі 6 000 доларів США (а.с.22-24). На забезпечення виконання умов кредитного договору 19.04.2007 було укладено Договір фінансової поруки з [PERSON] , згідно якого остання зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом (а.с.21). Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 04.02.2015 на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №122Д від 19.04.2007 в розмірі 133 268,87 грн. (а.с.45-47). На виконання вказаного рішення Дубенським міськрайонним судом 03.03.2015 видано виконавчий лист. Рішенням від 15.10.2019 було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», який став правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 26.02.2021 замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» на правонаступника АТ «Альфа-Банк» щодо солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] 12.08.2022 було прийнято рішення про перейменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» (а.с.25-26, 44). Також, судом встановлено що постановою державного виконавця ВДВС у Дубенському районі рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.03.2023 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення у солідарному порядку заборгованості з [PERSON] та [PERSON] закрито у зв`язку із повним виконанням рішення суду. У результаті не виконання рішення суду та умов договору, у відповідачів виникла заборгованість, розрахована на підставі ст. 625 ЦК України, яка станом на 23.02.2022 становить 84 250,06 грн., з яких: 17 22,50 грн. - 3% річних та 67 027,56 грн. - інфляційні витрати (а.с.48). IV. Норми права, які застосував суд. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України у справі №6-157цс16 від 25.05.2016, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2010 у справі № 916/190/18 викладено правову позицію, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11). Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки порушення боржником грошового зобов`язання не є неустойкою. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора. V. Мотивована оцінка і висновки суду. 5.1 Суд робить висновок, що між сторонами існували договірні правовідносини у зв`язку із укладенням кредитного договору та отримання відповідачами кредитних коштів. Рішенням суду від 04.02.2015 заборгованість за вказаним кредитним договором була стягнута з відповідачів у солідарному порядку. При цьому, матеріалам справи підтверджено, що грошове зобов`язання, яке виникло із кредитного договору, було виконане відповідачами лише в березні 2023. Відтак, позивач, як кредитор, має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення виконання зобов`язання та вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 % річних до повного виконання грошового зобов`язання. 5.2 Разом з тим, суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Водночас наявність у кредитора можливості заявляти до боржника надмірні грошові суми як інфляційні витрати та 3% річних, спотворює їх дійсне правове призначення (компенсаційний характер), оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, інфляційні витрати та 3% річних перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. При вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора. 5.3 Враховуючи правові позиції Верховного Суду, тривалий період нарахування 3 % річних (6 років), а також те, що розмір інфляційних втрат та 3 % річних становить фактично розмір основного боргу, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, виконання відповідачем грошового зобов`язання (основний борг сплачено повністю), причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, з метою збереження балансу інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін, дійшов висновку про зменшення розміру 3 % річних до суми 5000 грн. 5.4 Щодо стягнення інфляційних витрат, суд зазначає наступне. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги та є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22. З огляду на наведене доводи відповідача про те, що суд за певних обставин може зменшити розмір інфляційних втрат,є необґрунтованими. 5.5 В підсумку суд задовольняє позовні вимоги частково. 5.6 Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2070,97 грн. (72027,56 грн. х 2422,40 грн./ 84250,06 грн.)

Outcome: partial