Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивача 24 червня 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява [PERSON] до Першої київської державної нотаріальної контори про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття заборони з квартири. Позов обґрунтований тим, що: - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ; -нещодавно позивачеві стало відомо про наявність обтяження на квартиру, а саме заборони, зареєстрованої у 2004 році Першою київською державною нотаріальною конторою; -у відповідь на адвокатський запит про надання інформації та зняття арешту Перша київська державна нотаріальна контора зазначила, що усі документи, на підставі яких був накладений арешт, знищені за терміном зберігання; -наявність заборони на квартиру позбавляє позивача як власника квартири володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю У судове засідання позивач не з`явився. 29.09.2025, до початку розгляду справи по суті, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Аргументи відповідача Представник Першої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом отримання судової повістки засобами поштового зв`язку (а.с. 20). 16 вересня 2025 року від представника Першої київської державної нотаріальної контори надійшов лист, у якому він просив розглядати справу без його участі на весь час розгляду справи та прийняти рішення згідно з чинним законодавством України. ІІ. Процесуальні дії суду 03 липня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, зобов`язавши позивача надати копії доданих до позовної заяви письмових доказів, що засвідчені належним чином у строк, що становить 10 днів з дня вручення позивачеві ухвали. 31 липня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 29 вересня 2025 року. Інші заяви чи клопотання учасники справи не подавали. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості №Е3465/7102-Д1 від 11.03.2003, зареєстрованого Київською універсальною біржою, що підтверджується довідкою, виданою 22 червня 2023 року Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №069/18-6756 (А-2023) (а.с. 3, зворот). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 656778000 від 22.06.2025 за параметрами запиту: [ADDRESS] , наявний такий запис: тип обтяження: заборона (архівний запис); реєстраційний номер обтяження: 1395079; зареєстровано: 20.10.2004 Першою київською державною нотаріальною конторою; підстава обтяження: заява ВХ.2174, 02.06.1997 Перша київська державна нотаріальна контора; об`єкт обтяження: квартира, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно з листом Першої київської державної нотаріальної контори від 19.03.2025 року № 1429/01-16, надати копії документів, на підставі яких було внесено обтяження, а саме заява, ВХ.2174, 02.06.1997 неможливо, оскільки строк зберігання процесуальних документів, на підставі яких були накладені (зняті) арешти (заборони) на майно включно до 2001 року, складав 3 роки (а.с. 5). ІV. Мотиви суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є припинення правовідношення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦПК України). Обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» (заява № 5876/15; п. 61) від 09.10.2018 Європейський суд з прав людини зазначив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. V. Мотиви і висновки суду У справі, що розглядається: -з березня 2003 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ; -20 жовтня 2004 року Першою київською державною нотаріальною конторою було зареєстроване обтяження - заборона, реєстраційний номер 1395079, підстава обтяження: заява, ВХ.2174, дата виникнення: 02.06.1997; -з дня виникнення підстави для накладення заборони минуло двадцять вісім років, з дня реєстрації заборони - більш як двадцять років; -наявність заборони на квартиру обмежує [PERSON] у здійсненні права власності на неї. За таких обставин, суд доходить висновку, що тривала наявність арешту на квартиру і, як наслідок, неможливість нею розпоряджатися, за відсутності будь-яких вимог до позивача з боку держави, покладає на нього надмірний тягар і становить непропорційне втручання у конвенційне право позивача на мирне володіння своїм майном. Суд також ураховує, що скасувати арешт у позасудовому порядку позивач не може, що підтверджується листом Першої київської державної нотаріальної контори. З огляду на викладене, право власності позивача підлягає судовому захисту, тому суд задовольняє позов повністю. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позову немайнового характеру особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час подання позову дорівнює 1211,20 гривень. До позовної заяви позивач долучив посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії [NUMBER] , виданого 28.11.2017 Київською міською державною адміністрацією (а.с. 4, зворот). Отже, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved