Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 14.04.2025 ТзОВ «Кей-Колект» через систему «Електронний суд» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 12.07.2007 АКІБ «Укрсиббанк» (кредитодавець), який в подальшому змінив найменування на ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] (позичальник) уклали договір про надання споживчого кредиту №11182281000, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 14\~688,50 дол. США, що дорівнює еквіваленту 74\~176,93 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, однак не виконала своїх зобов`язань належним чином. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором 12.07.2007 АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] уклали договір поруки №11182281000/1. Право вимоги за цими кредитним договором та договором поруки перейшло від ПАТ «Укрсиббанк» до ТзОВ «Коллект Центр» (на підставі договору факторингу №4 від 11.06.2012). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.11.2016 у справі 161/11010/16-ц стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 255\~154,32 грн. На даний час це судове рішення не виконано. В зв`язку з цим позивач вважає, що має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, які він нарахував за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 в загальному розмірі 161\~248,51 грн., з них: 37\~518,17 грн. - 3 % річних, 123\~730,34 грн. - інфляційні втрати. Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість, а також покласти на них судові витрати. ІІ.Стислий \~ \~ \~ \~виклад позиції відповідача Позиція [PERSON] . 05.06.2025 відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому визнала наявність між нею та АКІБ «Укрсиббанк» кредитних правовідносин, що виникли на підставі кредитного договору від 12.07.2007. Про відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ТзОВ «Кей-Колект» вона не знала, як і про існування заочного рішення суду від 21.11.2016 у справі №161/11010/16. Заочне рішення суду від 21.11.2016 у справі №161/11010/16 до примусового виконання не пред`являлося, із заявою про видачу дубліката виконавчого документа та про поновлення строку на пред`явлення його до виконання позивач не звертався, а тому «втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду». Між сторонами виникло натуральне зобов`язання, на підставі якого були позивачем були нараховані 3 % річних та інфляційні втрати. Позивач міг пред`явити позов про стягнення таких грошових сум, нарахованих на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги або після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду. Відповідач просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позиція [PERSON] . Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. ІІІ.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 18.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито позовне провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.06.2025 зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 15.07.2025 поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 21.08.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду справи по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від іншого відповідача не надходило. Процесуальні перешкоди для розгляду справи за відсутності учасників справи відсутні. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2\~ст. 247 ЦПК України). ІV.Фактичні обставини справи 12.07.2007 АКІБ «Укрсиббанк» (кредитодавець), який в подальшому змінив найменування на ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] (позичальник) уклали договір про надання споживчого кредиту №11182281000 (а.с. 9-11), за умовами якого (п. 1.1) кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в доларах США в сумі 14 688,50 $, що становить 74\~176,93 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути кредитодавцю кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених у договорі. 12.07.2007 АКІБ «Укрсиббанк» (кредитор) та [PERSON] (поручитель) уклали договір поруки №11182281000/1 (а.с. 12), за умовами якого (п. 1.1) поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання [PERSON] (боржник) усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11182281000 від 12.07.2007, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 11.06.2012 ПАТ «Укрсиббанк» (клієнт) та ТзОВ «Кей-Коллект» (фактор) уклали договір факторингу №4 (а.с. 15-21), на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11182281000 від 10.09.2007 та договором поруки №11182281000/1 від 12.07.2007. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.11.2016 у справі №161/11010/16 позовні вимоги ТзОВ «Кей-Коллект» до [PERSON] , [PERSON] задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТзОВ «Кей-Колект» 255\~154,32 грн. заборгованості за кредитним договором, а також по 1\~688,66 грн. судового збору з кожного з них (а.с. 13-14). В цьому судовому рішенні встановлені преюдиційні обставини переходу від ПАТ «Укрсиббанк» до ТзОВ «Кей-Коллект» всіх прав кредитодавця у зобов`язанні за договором про надання споживчого кредиту №11182281000 від 12.07.2007 та договором поруки №11182281000/1 від 12.07.2007 (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Станом на 28.05.2025 на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відсутні виконавчі провадження щодо боржника [PERSON] (лист ВДВС у місті Луцьку ЗМУМЮ №83916 від 28.05.2025, а.с. 50). За розрахунком позивача, заборгованість відповідачів становить 161\~248,51 грн., з них: 37\~518,17 грн. - 3% річних, 123\~730,34 грн. - інфляційні втрати (дані позовної заяви, а.с. 2-6, розрахунок заборгованості, а.с. 8). Контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності відповідачі не подали. V.Мотиви суду та застосоване законодавство Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 в справі №127/15672/16. За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. 12.07.2007 АКІБ «Укрсиббанк» (кредитодавець), який в подальшому змінив найменування на ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] (позичальник) уклали договір про надання споживчого кредиту №11182281000, який за правовою природою є кредитним договором. Зобов`язання позичальника за цим кредитним договором були забезпечені порукою [PERSON] (поручитель). На підставі цього кредитного договору відповідач [PERSON] отримала кредит, взяла на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користуванням ним, однак не виконала їх належним чином. В подальшому право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу №4 від 11.06.2012 перейшло від ПАТ «Укрсиббанк» до ТзОВ «Кей-Колект». ТзОВ «Кей-Колект» звернулося в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням суду від 21.11.2016 у справі №161/11010/16 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТзОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором в розмірі 255\~154,32 грн. Отже, договірні відносини між сторонами транформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду. Оскільки відповідачі, як солідарні боржники, не виконали рішення суду, на підставі якого виникло грошове зобов`язання, то позивача має право на стягнення відповідно до ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат. Заборгованість відповідачів за 3 % річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 становить 37\~518,17 грн. та за інфляційними втратами за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 - 123\~730,34 грн. Такий розмір заборгованості є обґрунтованим, оскільки підтверджується матеріалами справи та водночас не спростований відповідачами. Суд не приймає аргумент відповідача [PERSON] про натуральне та/або задавнене зобов`язання та посилання на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 23.11.2022 у справі №285/3536/20, з таких мотивів. В постанові Верховного Суду від 23.11.2022 у справі №285/3536/20 викладені такі висновки: «натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; - задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; - законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; - очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; - приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги». Зміст відзиву свідчить, що відповідач не досить чітко розмежовує поняття «натурального зобов`язання» та «задавненого зобов`язання». А тому, в цьому аспекті суд зауважує, що 3 % річних та інфляційних втрат нараховані позивачем на вимогу в зобов`язанні, яке не є ані натуральним, ані задавненим. Суд вважає, що висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 23.11.2022 у справі №285/3536/20, не є релевантним до даної справи. У справі, яку розглядав Верховний Суд, існували інші фактичні обставини, зокрема не було рішення суду про стягнення заборгованості на користь кредитора. Посилання відповідача на ту обставину, що ТзОВ «Кей-Колект» пропустило строк для пред`явлення судового рішення до виконання, не приймається судом до уваги, оскільки вказана обставина не має правового значення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. У постанові Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №752/9858/21 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. Суд вважає, що права позивача є порушеними, а відповідачі є відповідальними за це. Отже, позовні вимоги слід задовольнити. VI.Судові витрати Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: approved