Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

29.04.2020 у провадження судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. надійшов позов [PERSON] , згідно вимог якого останній просить суд: - визнати договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Марченко Альоною Олегівною та зареєстрований за № 142 недійсним; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 36171175, вчинений 03.04.2020 12:46:38 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Марченко Альоною Олегівною на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020р. серія та номер: 142; - скасувати запис про право власності № 37865828, дата та час державної реєстрації: 21.08.2020 14:33:20, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором - приватним нотаріусом Ігнатовим Дмитром Володимировичем, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ) право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] вказав, що останній, є власником квартири [ADDRESS] . З моменту набуття її у власність у 2012 році, жодного правочину стосовно вказаної квартири не вчиняв, квартиру нікому не продавав і не мав наміру її продавати. Також, позивач заявляє про те, що жодного документу, що стосуються відчуження вказаної квартири на користь [PERSON] , він не підписував, у дату нібито посвідчення Договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. (03.04.2020 року) ні з нотаріусом, ні з [PERSON] не зустрічався, жодних документів, що стосуються квартири та/або особи позивача нікому не передавав. Позивач вважає, що задля нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 03 квітня 2020 року реєстровий № 142, використані підроблені документи на квартиру (оскільки оригінал досі знаходиться у Позивача), а також паспорт, який на ім`я позивача компетентними органами не видавався. Крім того, відсутнє підтвердження волевиявлення позивача на продаж належної йому квартири, оскільки нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від імені продавця підписаний невстановленою сторонньою особою. За таких обставин, квартира вибула з володіння позивача за відсутності його волевиявлення. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів позивача. Ухвалою судді Новака Р.В. від 29.04.2020 у справі відкрито провадження та призначено розгляд за правилами загального (позовного) провадження. 13.08.2020 до суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову. 13.08.2020 ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 25.08.2020 до суду надійшло клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідача - [PERSON] . 27.08.2020 ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] із забороною [PERSON] вчиняти будь-які дій щодо відчуження вказаної квартири. 01.10.2020 до суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення доказів шляхом їх витребування у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ліліцького Романа Володимировича. 21.09.2020 ухвалою суду закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Марченко Альона Олегівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації. 18.02.2021 постановою Київського апеляційного суду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21.09.2020 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 03.03.2021 до Печерського районного суду м. Києва з Київського апеляційного суду, після скасування ухвали від 21.09.2020, надійшла вказана позовна заява. Ухвалою від 18.03.2021 дану позовну заяву було прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та було вирішено проводити розгляд за правилами позовного (загального) провадження. 26.04.2021 представник позивача [PERSON] - адвокат Пономарьова Ірина Володимирівна звернулася до суду з заявою, в якій просила розглянути клопотання від 25.08.2020 про залучення до участі у справі співвідповідача - [PERSON] . 26.04.2021 ухвалою суду клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Пономарьової Ірини Володимирівни про залучення співвідповідача задоволено та залучено до участі у справі № 757/17509/20-ц за позовом [PERSON] співвідповідача - [PERSON] . 13.05.2021 до суду надійшли пояснення [PERSON] . 14.05.2021 до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог наступною вимогою: скасувати запис про право власності № 3-7865828 від 21.08.2020, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором - приватним нотаріусом Ігнатовим Дмитром Володимировичем, Київський міський нотаріальний округ, про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 27.07.2021 до суду надійшла заява [PERSON] , в якій остання вказує, що жодної квартири вона не купувала, а декілька років тому на прохання своєї знайомої [PERSON] давала їй свій паспорт для отримання останньою ніби кредиту для вирішення сімейних питань. 10.08.2021 до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] та відмовити у задоволенні заяви про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог. Мотивуючи свою позицію [PERSON] вказала, що у прохальній частині позову позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 № 142, який укладений між позивачем та відповідачем, недійсним та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідний запис про право власності від 03.04.2020, вчинений третьою особою. Як свідчать матеріали справи, сторонами спірного договору купівлі-продажу є позивач та відповідач, а співвідповідач не є стороною зазначеного договору. При цьому, підставою набуття права власності на квартиру [ADDRESS] співвідповідачем є факт купівлі зазначеного нерухомого майна на прилюдних торгах, організованих ДП «СЕТАМ». Відтак, у випадку задоволення позовних вимог позивача зазначене не буде стосуватися прав та обов`язків співвідповідача, оскільки остання не має жодного відношення до договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 № 142. Підстави набуття права власності співвідповідача на зазначену квартиру є іншими. Також, відповідач вказує, що у заяві позивач не вказує законні підстави для скасування запису про право власності № 37865828 від 21.08.2020 за співвідповідачем, не наводить жодного аргументу щодо незаконності внесення цього запису. Окрім цього, звернення позивача з позовною вимогою про скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] є безпідставним, оскільки сама по собі державна реєстрація прав на нерухоме майно не є підставою виникнення права власності на квартиру за співвідповідачем, і скасування запису про таку реєстрацію не змінить факту перебування її у власності [PERSON] 17.08.2021 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив [PERSON] , в якій позивач вказує на те, що [PERSON] не є добросовісним набувачем, тому вимоги позивача є нормативно обґрунтованими та законними. 28.08.2021 до суду надійшло клопотання [PERSON] про витребування інформації у Фонду державного майна України. 02.08.2021 до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог (друга заява) вимогою наступного змісту: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . 01.09.2021 до суду надійшло клопотання [PERSON] про витребування у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ліліцького Романа Володимировича матеріалів виконавчого провадження. 02.09.2021 до суду надійшли заперечення [PERSON] на відповідь на відзив, в яких відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] 13.12.2021 до суду надійшли заперечення [PERSON] на клопотання позивача про витребування доказів. 13.12.2021 до суду надійшли заперечення [PERSON] на заяву про зміну предмету позову зміну шляхом доповнення до позовних вимог (друга заява), в яких відповідач просила відмовити у задоволенні заяви позивача. 13.12.2021 до суду надійшли заперечення [PERSON] на клопотання позивача про витребування доказів. 10.01.2022 до суду надійшли пояснення [PERSON] щодо клопотання про витребування доказів. 10.01.2022 до суду надійшли пояснення [PERSON] щодо заяви про зміну предмету позову шляхом доповнення до позовних вимог. 17.02.2022 до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. 03.08.2022 до суду надійшла заява [PERSON] , згідно вимог якої просить суд прийняти дану заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення вже заявлених позовних вимог вимогою наступного змісту: «Витребувати від [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] квартиру [ADDRESS] .» 24.10.2022 до суду надійшли заперечення [PERSON] на заяву від 03.08.2022 про зміну предмету позову зміну шляхом доповнення до позовних вимог (друга заява), в яких відповідач просила відмовити у задоволенні заяви позивача, оскільки витребування у [PERSON] як добросовісного набувача квартири [ADDRESS] , призведе до порушення ст. 4 Конституції України, положень ст. 321, ч. 2 ст. 388 Цивільного кодексу України, статті Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 12.07.2023 представник позивача подала до суду клопотання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко Альони Олегівни (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, 10) матеріали нотаріальної справи (оригінали - для огляду, засвідчені копії - для долучення до матеріалів справи №757/17509/20-ц) по посвідченню Договору купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] , яке відбулося 03 квітня 2020 року (зареєстровано в реєстрі № 142). 12.07.2023 ухвалою суду, від 12.07.2023 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. 12.07.2023 ухвалою суду яка занесена до проколу підготовчого судового засідання, прийнято заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення до позовних вимог від 03.08.2022 та всі попередні заяви про зміну предмету позову шляхом доповнення до позовних вимог залишено без розгляду. 15.09.2023 до суду надійшли від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко Альони Олегівни копії матеріалів нотаріальної справи. 08.12.2023 [PERSON] заявила відвід судді Ільєвої Т.Г. 12.12.2023 ухвалою судді Головко Ю.Г. відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Ільєвої Т.Г. 16.02.2024 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Печерського УП ГУНП у м. Києві належним чином завірені копії матеріалів кримінального провадження № 12020100060001560 від 18.04.2020. 04.03.2024 до суду надійшли завірені копії матеріалів кримінального провадження № 12020100060001560 від 18.04.2020. 28.05.2024 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача - адвоката Ковалевської Катерини Миколаївни та призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України (м. Київ, вул. Смоленська,6). 28.01.2025 до суду надійшов висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи. 31.01.2025 ухвалою суду відновлено провадження у справі. 28.02.2025 до суду надійшли письмові пояснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко Альони Олегівни. 03.03.2025 до суду надійшло клопотання представником відповідача [PERSON] - адвоката Полуніної К.А. про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи . 02.05.2025 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Полуніної К.А. про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи. 02.05.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили з урахуванням заяв про зміну предмету позову шляхом доповнення до позовних вимог: 1. Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 року, укладений невстановленою особою від імені [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Альоною Олегівною та зареєстрований за №142. 2. Витребувати від [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] квартиру [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON]. в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, враховуючи надані заперечення відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено, що Комунальним підприємством Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 06.12.2012 прийнято рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 25.09.2012. Так, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.04.2020р., вбачається, що 03.04.2020року вказана вище квартира була продана за договором купівлі-продажу гр. [PERSON] . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Марченко Альоною Олегівною та зареєстровано за № 142. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко Альона Олегівна у своїх поясненнях зазначала, що під час укладення Договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 р. було дотримано всі вимоги законодавства та на час посвідчення оспорюваного правочину, особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення у часників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Печерським УП ГУНП у м. Києві за заявою [PERSON] 18.04.2020 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100060001560 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, яке полягає у використанні завідомо підроблених документів невстановленою особою та незаконному заволодінні квартирою, яка належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 19.04.2025 [PERSON] вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 12020100060001560. Досудовим розслідуванням встановлено, що 17.04.2020 року до Печерського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення, від [PERSON] , [INFO] , відповідно до якої стало відомо що невстановлена особа, використавши завідомо підроблені документи, незаконно заволоділа квартирою яка належить [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03.04.2020 відбулася перереєстрація квартири за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу зареєстрованим в реєстрі за № 142, учасниками нотаріальної дії являються [PERSON] (в особі продавець) та [PERSON] (в особі покупець), засвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округ м. Києва Марченко Альоною Олегівною. В подальшому, за вих. № 33/01-16 від 28.09.2020 року до Печерського УП ГУНП у м. Києві від приватного нотаріуса Київського нотаріального округ м. Києва Марченко А.Л., надійшли належним чином завірені та посвідчені копії договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . При огляді вище зазначених документів, а саме договору купівлі-продажу зареєстрованим в реєстрі за № 142, встановлено що в анкетних даних [PERSON] , зазначено паспорт [NUMBER] , виданий 15 червня 2012 року Подільським РВ ГУДМС України в місті Києві. Однак, згідно до відповіді на запит від Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області Подільського районного відділу за вих. № 8031-1643/8031. 2-20 від 24.09.2020, паспорт [NUMBER] , виданий 15 червня 2012 року Подільським РВ ГУДМС України в місті Києві на громадянина [PERSON] , [INFO] , не видався. Під час судового розгляду позивач вказував на те, що жодного документу відчуження вказаної квартири на користь [PERSON] він не підписував, у дату нібито посвідчення Договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. (03.04.2020 року) ні з нотаріусом, ні з [PERSON] не зустрічався, жодних документів, що стосуються квартири та/або особи позивача нікому не передавав. Так, при дослідженні матеріалів нотаріальної справи, судом встановлено, що дійсно у вказаній справі містяться копія підробленого паспорту [NUMBER] , вид 15.06.2012 року Подільським РУ ГУМВС України в м. Києві на ім`я [PERSON] , [INFO] , за яким нотаріус нібито встановлювала особу позивача в момент посвідчення спірного договору. Проте, з відповіді Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на адвокатський запит від 10.10.2023 р. № 10-108/23, слідує, що бланк паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданий 15.06.2012 року Подільський РУ ГУМВС України в м. Києві на ім`я [PERSON] , [INFO] , не оформлювався, а дійсний паспорт позивача, - [PERSON] № [NUMBER] , вид. 02.10.2018 року, орган видачі 8027. Також, згідно протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 05.11.2020 року з описом речей та документів, які були вилучені на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва № 757/42185/20-к у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко Альони Олегівни, вилучено оригінал договору купівлі-продажу за реєстровим № 142, квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також «оригінал Заяви [PERSON] про надання згоди чоловіку на укладення правочинів (договорів), зареєстровано в реєстрі за № 2891 від 10 грудня 2020 р.». При дослідженні копій матеріалів кримінальної справи № 12020100060001560 від 18.04.2020 р., які витребувані судом, вбачається, що в них відсутній оспорюваний договір та заява, які були вилучені з нотаріальної справи приватного нотаріуса КМНО Марченко А.О. Слідчий Печерського УП ГУНП у м. Києві Марочко В.П. повідомив, що інших матеріалів у нього в розпорядженні немає, а також підтвердив факт того, що оригінал Договору купівлі-продажу № 142 від 03.04.2020 року відсутній, як і будь-яка інформація про те, де він може знаходитися. При цьому, з наданих матеріалів вбачається, що 29.06.2021 року слідчим СВ Печерського УП ГУ НП у місті Києві Кавуном Владиславом Леонідовичем було винесено постанову про призначення почеркознавчої експертизи, згідно якої було постановлено призначити по матеріалах КП 12020100060001560 від 18.04.2020 року почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Київського НДЕКЦ МВС України, на вирішення експерта поставлено питання, чи виконано підпис та напис в графі «Продавець» від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Марченко А.О., [PERSON] , чи іншою особою з наслідуванням підпису та почерку останнього. Згідно відповіді Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №19/111/17-3-70687-2023 від 21.11.2023 року на адвокатський запит від 17.11.2023, зазначено, що перевіркою автоматизованих баз даних Київського НДЕКЦ МВС, станом на момент надання відповіді, встановлено, що постанови про призначення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12020100060001560 від 18.04.2020 року на адресу Київського НДЕКЦ МВС не надходила. Окрім цього, відповідно до Висновку експерта від 17.12.2024 № 7751/24-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 757/17509/20-ц встановлено, що : - підпис від імені [PERSON] , що міститься у рядку за № 142, в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» на аркуші 38 реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. за 2020 рік (справа №02-33, том № 1), під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2020 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; - рукописний запис « [PERSON] », що міститься у рядку за № 142, в графі «Підписи осіб ( їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» на аркуші 38 реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А. О. за 2020 рік (справа №02-33, том №1), під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2020 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; - підпис від імені [PERSON] , що міститься в графі «Підпис» у заяві від 03.04.2020, складеній від імені [PERSON] , на ім`я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; - рукописний запис « [PERSON] », що міститься в графі «Підпис» у заяві від 03.04.2020, складеній від імені [PERSON] , на ім`я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Згідно з ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. За змістом ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд погоджується із доводами позивача, що волевиявлення позивача на відчуження належної йому квартири було відсутнє. Про відсутність відповідної волі і вказує факт звернення [PERSON] до суду з даним позовом. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, особисті підписи сторін договору є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми такого договору, наявність таких підписів зазвичай має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 568 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 6.21, 6.24 постанови від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження N 14-79цс21) зазначає, що: «увипадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством». У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц (провадження №61-34764св18) зазначено, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16 (провадження №14-499цс19) зроблено висновок, що: "у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення". У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21), яка ухвалена після подання касаційної скарги у справі, що переглядається, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від указаного висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження N 14-499цс19), та зазначила, що: «порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується». Враховуючи встановлені судом обставини у даній справі, приходжу до висновку, що позивач не підписував Договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 р., тому, як наслідок, вказаний даний договір купівлі-продажу є неукладеним та не породжує жодних правових наслідків. Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Разом із тим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц. В даному випадку, суд вважає за необхідне застосувати аксіому цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», яка надає суду право визначити та застосувати ту правову норму, яка підлягає застосуванню до конкретних правовідносин, оскільки неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Судом встановлено, що Договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2020 р. було укладено та зареєстровано відповідне право власності за [PERSON] без вільного волевиявлення [PERSON] , як сторони договору, у зв`язку із чим вказаний договір є неукладеними. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі N 752/13695/18 (провадження N 61-6415св19). Разом з тим, відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18. Судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі N 199/8324/19 (провадження N 14-212цс21). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц (провадження N 14-93цс20). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому, стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України, майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами особи, яка заявила про захист права, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Судом встановлено, що : - підпис від імені [PERSON] , що міститься у рядку за № 142, в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» на аркуші 38 реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. за 2020 рік (справа №02-33, том № 1), під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2020 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; - рукописний запис « [PERSON] », що міститься у рядку за № 142, в графі «Підписи осіб ( їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» на аркуші 38 реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А. О. за 2020 рік (справа №02-33, том №1), під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2020 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; - підпис від імені [PERSON] , що міститься в графі «Підпис» у заяві від 03.04.2020, складеній від імені [PERSON] , на ім`я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; - рукописний запис « [PERSON] », що міститься в графі «Підпис» у заяві від 03.04.2020, складеній від імені [PERSON] , на ім`я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. під час посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2020, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Оскільки спірна квартира вибула з володіння власника [PERSON] поза його волею, внаслідок зловмисної поведінки інших осіб, а тому позивач має, передбачене частиною першою статті 388 ЦК України, право на повернення майна у своє володіння. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог шляхом визнання оспорюваного договору неукладеним та витребування у [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] квартиру [ADDRESS] . Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання щодо стягнення витрат не вирішувалось, оскільки представником позивача заявлено, що докази понесених витрат, будуть надані протягом 5 днів, після ухвалення рішення суду.

Outcome: approved