Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є батьком неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Його шлюб із [PERSON] , був розірваний відповідно до рішення суду від 03 червня 2025 року. З лютого 2024 року вони фактично припинили спільно проживати, їх син [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивач, мати дитини наразі перебуває за кордоном та повертатись до України на теперішній час не планує, у зв?язку з цим участі у вихованні дитини не бере, матеріально його не забезпечує. Позивач зазначає, що створив належні умови для проживання, здорове харчування, медичне обслуговування, навчання та розвитку дитини, моральне та фізичне виховання, а також домашній побут та соціальне оточення. З сином він має теплі та дружні відносини, син має постійне місце навчання. Дитина не заперечує щодо проживання з батьком. Колишня дружина також не проти щодо встановлення місця проживання спільного сина з батьком. [PERSON] офіційно працевлаштований, наявний дохід, що дає йому змогу повноцінно утримувати дитину. Тому, позивач просить суд визначити місце проживання сина разом з ним. Ухвалою суду від 23.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 15.09.2025. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити позов, оскільки вважає, що без визначення місця проживання дитини з ним у нього можуть забрати дитину. Крім того, вказав, що відповідачка не заперечує проти встановлення місця проживання їх сина з батьком. Відповідачка викликалась до суду, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в тому числі через оголошення про виклик на веб-сайті «Судова влада», однак до суду не з`явилась, відзиву на позовну заяву чи будь-яких інших заяв по суті справи та/або з процесуальних питань до суду не подала. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначила, що до суду було подано висновок органу опіки та піклування Ємільчинської селищної ради «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] », затверджений рішенням виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради від 21.08.2025 №191. У висновку були враховані інтереси дитини, позиції батьків, і орган опіки та піклування вважає за можливим проживання малолітньої дитини з його батьком. Протокольною ухвалою суду від 15.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 25.09.2025. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб 19.09.2009, який в подальшому 03.06.2025 розірваний відповідно до рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області у справі №277/518/25 (а.с. 5-6). Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.9). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 10-11). Відповідно до довідки Ємільчинської селищної ради Житомирської області від 17.06.2025 №396 [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї становить: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Позивач працює у Приватному охоронному підприємстві «Зоро» охоронником, характеризується позитивно як відповідальний і дисциплінований працівник (а.с.13-14). Дитина [PERSON] , [INFO] , є учнем 5 А класу Ємільчинського ліцею №2 Ємільчинської селищної ради Житомирської області. Відповідно до характеристики на дитину, надану з навчального закладу, зарекомендував себе як старанний, дисциплінований учень. Батьки учня відвідують батьківські збори, цікавляться навчанням та вихованням сина, його стосунками з однокласниками. Постійно підтримують зв`язок з класним керівником щодо навчального та виховного процесу своєї дитини (а.с.8). У своїй позовній заяві позивач зазначив, що з лютого 2024 року до теперішнього часу дитина проживає разом з ним. Мати дитини проживає та працює за кордоном, повертатися до України не планує, участь у вихованні дитини не бере, матеріально його не забезпечує. Орган опіки та піклування Ємільчинської селищної ради надав висновок «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] », затверджений рішенням виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради від 21.08.2025 №191, де зазначено наступне: «… [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON] . На даний час батьки розлучені та малолітня дитина [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Працівниками служби у справах дітей обстежено умови проживання родини. В будинку наявні необхідні для проживання меблі та побутова техніка. Санітарно-гігієнічний стан житла належний. Опалення в помешканні газове та пічне, водопостачання колодязьне, вода підведена до будинку. Продукти харчування є в достатній кількості. Для [PERSON] є окрема кімната, де є спальне місце, місце для підготовки домашніх завдань, є місце для зберігання особистих речей. Створено належні умови для проживання, виховання та навчання дитини. [PERSON] забезпечений всім необхідним. З?ясовано, що мати дитини [PERSON] з родиною не проживає, з жовтня 2024 року перебуває на роботі за кордоном. З дитиною спілкується по телефону. [PERSON] працює охоронником Приватного охоронного підприємства «ЗОРО». Згідно характеристики з місця роботи [PERSON] за час роботи зарекомендував себе як відповідальний і дисциплінований працівник, порядний, чесний, спиртними напоями не зловживає, користується авторитетом та повагою у співробітників підприємства. Відповідно до інформації Ємільчинського ліцею №2 Ємільчинської селищної ради Житомирської області від 07.08.2025 року [PERSON] навчається в 6-А класі даного навчального закладу. Має навчальні досягнення середнього та достатнього рівнів. На уроках завжди уважний, виконує домашні завдання. Без поважних причин заняття в ліцеї не пропускає, своєчасно приходить до освітнього закладу. Учень забезпечений шкільним приладдям. [PERSON] завжди до ліцею приходить чистий та охайний. Мати дитини [PERSON] до від?їзду за кордон на роботу відвідувала батьківські збори, брала активну участь у виховних заходах класу, цікавилась навчанням та вихованням сина. Зараз учень проживає з батьком [PERSON] . Батько постійно підтримує зв?язок з класним керівником щодо навчального та виховного процесу своєї дитини, відвідує батьківські збори. Відповідно до інформації КУ «Центр надання соціальних послуг» Ємільчинської селищної ради від 08.08.2025 року №356 фахівцем із соціальної роботи було складено акт оцінки потреб родини [PERSON] , на вихованні та утриманні якого знаходиться малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . За результатами оцінювання з?ясовано, що складні життєві обставини відсутні, батько виконує свої батьківські обов?язки, базові потреби дитини задовольняються в повній мірі. В приміщенні чисто та охайно, проводиться вологе прибирання, зроблений ремонт, в наявності всі необхідні меблі та побутова техніка, облаштоване місце для навчальних занять, є у достатній кількості продуктів харчування та засобів опалення. Згідно інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Ємільчинської селищної ради Житомирської області» від 08.08.2025 року №246 декларацію з лікарем на малолітню дитину [PERSON] підписана. Стан здоров?я дитини задовільний, профілактичні щеплення проведені згідно віку. На прийом до лікаря дитину приводить батько, який дотримується рекомендацій щодо лікування та профілактики. Відповідно до інформації КНП «Ємільчинська лікарня» Ємільчинської селищної ради Житомирської області від 07.08.2025 року №1208 [PERSON] та [PERSON] на диспансерному обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебувають. Згідно інформації відділення поліції №1 Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області №170421-2025 від 05.08.2025 [PERSON] та [PERSON] до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалися. Працівником служби у справах дітей в телефонному режимі проведено бесіду з матір?ю. В ході бесіди з [PERSON] з?ясовано, що вона дійсно з жовтня 2024 року перебуває на роботі за кордоном. Мати повідомила, що не заперечує проти того, щоб місце проживання дитини було визначено з батьком. При бесіді з дитиною з?ясовано, що [PERSON] не заперечує проти того, щоб його місце проживання було визначено з батьком… ...Питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , було винесено на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради 18.08.2025 року. Громадяни [PERSON] та [PERSON] буз запрошені на засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради листами від 15.08.2025 року №1722, №1723. На засіданні комісії [PERSON] був присутній. [PERSON] була відсутня на засіданні комісії, повідомила, що не може прибути на засідання, оскільки перебуває на роботі за кордоном. Заслухавши та обговоривши дане питання, поспілкувавшись з батьками, враховуючи висновок служби у справах дітей «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] », комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ємільчинської селищної ради одноголосно прийняла рішення про можливість проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] та рекомендувала органу опіки та піклування підготувати висновок органу опіки та піклування Ємільчинської селищної ради «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ». На підставі наведених вище фактів, враховуючи права та інтереси дитини орган опіки та піклування Ємільчинської селищної ради вважає можливим проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] .» Відповідно до частин першої, другої\~статті 24 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У\~статті 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі\~статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України). У\~статті 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої\~статті 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та\~Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до положень ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом, має рекомендаційний характер та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Положеннями ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Вказані норми законодавства свідчать, що держава втручається у сімейні відносини щодо місця проживання дитини, коли батьки не дійшли згоди з ким із них буде проживати дитина, тобто між батьками має бути наявний реальний спір. Суд ураховує думку дитини, яку вона висловила під час спілкування з працівником служби у справах дітей, та яка на теперішній час має бажання проживати з батьком, однак це не означає, що думка дитини не може змінитись, адже у висновку органу опіки та піклування зазначено, що мати спілкується з сином телефонним зв`язком. Мати з жовтня 2024 року перебуває на роботі за кордоном, тобто має дохід, жодної загрози дитині вона не становить. Факт її перебування за межами України на даний час не свідчить про відсутність планів та бажання в майбутньому повернутися в рідну країну. До від`їзду за межі країни у зв`язку з роботою мати брала активну участь у вихованні дитини, в її навчальному процесі. Разом з цим, визначення рішенням суду місця проживання дитини з батьком обмежить бажання дитини (у разі його зміни) проживати з іншим із батьків до досягнення 14 років. За обставин цієї справи суд вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком на теперішній момент буде передчасним і може призвести до порушення принципу рівності прав батьків щодо дитини у питанні спільності батьківської опіки, адже мати так само як і батько має належні умови для проживання дитини, отримує дохід та спілкується з донькою, яка вочевидь потребує як батьківського, так і материнського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дітей як повноцінних членів суспільства. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На переконання суду, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів необхідності визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком саме в інтересах дитини. При цьому, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, а у цій справі встановлено, що дитина і так фактично проживає з батьком і відповідно її бажання на теперішній час продовжувати жити із ним повністю задоволене. За таких умов, в інтересах дитини буде забезпечити сину можливість у разі зміни його думки і наявності обґрунтованих умов, також проживати і разом з мамою та відповідно мати спільну опіку батьків. За твердженням позивача, відповідачка проживає за кордоном, і судом не встановлено намагань матері змінити місце проживання сина, який проживає із батьком. Втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації не є в інтересах малолітньої дитини. Суд також звертає увагу щодо наявності у цій справі характеристики реальності спору. Фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає. Із матеріалів справи убачається, що мати дитини цілком обізнана про наявне на розгляді суду питання щодо визначення місця проживання дитини, не подавала до суду жодних заперечень з приводу проживання сина з батьком або зустрічного позову про визначення місця проживання дитини із нею. Заперечень щодо проживання дитини з батьком з боку матері немає, що також встановлено і висновком органу опіки та піклування. Зазначене вказує на формальність спору, а не його реальність. Суд враховує, що ще до звернення позивача до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем при розмові з працівником служби у справах дітей. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). На переконання суду, у цій справі позивачем не доведено, що його права порушені. Фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати, а мати у судовому порядку не вимагає змінити місце проживання сина. Таким чином, між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, що свідчить про те, що права позивача не порушені. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24). Тому, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України не розподіляються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed