Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

покликаючись на виплату страхового відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу, представник позивача адвокат Олена Морозова у поданій через систему "Електронний суд" 19 серпня 2025 року позовній заяві просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 42 213 грн. 58 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. У поданій до суду позовній заяві вказаний представник позивача просить розглянути справу у його відсутність. У поданій заяві відповідач позов визнає. Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач у поданій до суду заяві просить справу слухати у його відсутність. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд встановив такі обставини. 10 квітня 2024 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Євроінс Україна" (страховик) та ТОВ "Т-Стиль" (страхувальник) уклали договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №220304490), строк дії якого з 11.04.2024 по 10.04.2025, згідно з яким забезпеченим транспортним засобом є транспортний засіб "Ford", державний номер [NUMBER] . 18 квітня 2024 року о 02 год. 55 хв. по вул.Світлицького в м.Київ сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля під керуванням відповідача [PERSON] , автомобіля "Opel" д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля "Renault", д.н.з. [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди всі транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Водій [PERSON] , будучи причетним до ДТП, залишив її місце. Постановою Подільського районного суду м.Києва від 12 липня 2024 року [PERSON] визнаний винуватим у скоєнні правопорушень, передбачених ст.124, 122-4 КУпАП та йому призначене стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн. Питання відшкодування збитків, спричинених потерпілому, не вирішувалося. Згідно з ремонтною калькуляцією №185352g від 15 липня 2024 року вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу "Opel" д.н.з. [NUMBER] , склала 42 213 грн. 58 коп. (без ПДВ). За вказаною ДТП, яка є страховим випадком, позивач сплатив потерпілій особі [PERSON] страхове відшкодування відповідно до складеного страхового акту №185352/1/2024 в розмірі 42 213 грн. 58 коп., що підтверджується копією платіжної інструкції № 14376 від 24.07.2024. До спірних правовідносин суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з п.п.38.1.1. п.38.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " від 01.07.2004 страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю, зокрема, самовільно залишив місце пригоди. Суд дійшов таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу,\~суд визначив\~юридичну природу\~спірних правовідносин\~і закон,\~який їх\~регулює,\~дослідив подані\~письмові докази,\~оцінивши їх\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному і\~об`єктивному\~розгляді у\~судовому процесі\~всіх обставин\~справи в\~їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до п.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу, про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На думку суду, в разі заподіяння шкоди внаслідок дій, що мають ознаки правопорушення, має місце кумуляція санкцій: одночасне притягнення особи як до кримінальної, так і до цивільно-правової відповідальності. Це є можливим тому, що покарання, як правило, впливає на особистість винної особи, а зобов`язання із відшкодування шкоди на майнову сферу правопорушника. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, вона відшкодовується її володільцем. З огляду на зазначені положення закону та з урахуванням приписів ст.11, 22, 23, 599, 1166-1168\~ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у п.35-37 своєї постанови від 04 липня 2018 року у справі № 755\\18006\\15-ц (провадження № 14-176цс18) виснувала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдавав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Предметом позову у даній справі є стягнення в порядку регресу суми виплаченого позивачем страхового відшкодування потерпілому, оскільки відповідач залишив місце ДТП. За обставинами, викладеними у позовній заяві, позивач просив стягнути з винної у ДТП особи те страхове відшкодування, яке виплачене ним на виконання договору страхування №220304490 від 10 квітня 2024 року. У даному\~випадку факт\~настання страхового\~випадку ніким\~не оспорюється.\~Він зафіксований\~правоохоронними органами;\~відповідач,\~як особа,\~винна в\~ДТП,\~притягнутий до\~адміністративної відповідальності.\~Сам позивач\~визнав вказаний\~факт,\~добровільно сплативши\~страхове відшкодування, розмір якого не перевищує ліміту відповідальності страховика. Оскільки позивач виплатив страхове відшкодування потерпілому, то він отримав права кредитора і у нього виникло право зворотної вимоги до винної особи в порядку регресу, тому наявне порушене право позивача, за захистом якого він і звернувся до суду. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем позивачу як кредитору збитків в порядку регресу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п.6 ст.3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розподіл судових\~витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із визнанням позову відповідачем та його задоволенням суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 50% та повертає позивачу 50 % сплаченого судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved