Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що [PERSON] на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року на праві власності належить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , як спільного сумісного майно колишнього подружжя, оскільки інша частина цієї квартири належить відповідачці, [PERSON] . Проте він не може скористатись своїм правом на користування спірною квартирою, навіть, не заважаючи на те, що він зареєстрований у ній, через протиправну поведінку відповідачки, яка без його згоди облаштувала на вхідних дверях спірної квартири новий замок, чим перешкоджає йому в вільному доступі до такої квартири. На неодноразові пропозиції надати ключ позивачу відповідачка відмовляється. Також він звертався до неї з письмовим повідомленням щодо пропозиції варіантів розділу спірної квартири, однак відповідачка це проігнорувала. Враховуючи, що всі пропозиції домовитись щодо порядку користування спірною квартирою або розпорядження нею не приймаються відповідачкою, а відповідачка після набрання чинності судовим рішенням від 28 жовтня 2020 року не дає можливості позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, то він вимушений у судовому порядку визначити користування спірною квартирою. Так спірна квартира є технічно неподільною через неможливість виділити кожному співвласнику у володіння та користування 1/2 частину квартири в натурі, оскільки вона має дві житлові кімнати площею 43,3 кв. м. (одна житлова кімната - 16,69 кв. м., друга житлова кімната - 10,39 кв. м.). Отже, вважав можливим визначити наступний порядок користування спірним житлом: за відповідачкою залишити у користуванні меншу за площею окрему кімнату (10,39 кв. м.), а йому відповідно надати в користування прохідну кімнату більшої площі (16,69 кв. м.), залишивши у загальному користуванні кухню, комору, балкон, коридори, санвузол. При цьому вказував, що у власності [PERSON] є квартира за адресою: [ADDRESS] , а також будинок за адресою [ADDRESS] . При цьому через негативні наслідки порушення його прав у виді нервового стресу та додаткових витратах часу для захисту своїх інтересів вважав необхідним сплату боку відповідачки на його користь моральної компенсації перенесених страждань, яку він внаслідок тривалості порушення своїх прав оцінив у сумі 20000 грн. Отже, на підставі вказаного просив суд: зобов`язати відповідачку припинити чинити йому перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом передачі одного екземпляру ключів від вхідних дверей цієї квартири; встановити порядок користування такою квартирою, виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 16,69 кв. м, а [PERSON] - житлову кімнату площею 10,39 кв. м., залишивши у загальному користуванні сторін коридори, кухню, санвузол, комору, балкон; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 20000 грн., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. та 2481 грн. Не погоджуючись із вимогами [PERSON] , представник відповідачки [PERSON] , адвокат Топчийов Є. В., подав відзив, де вказував, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17.01.2020 року по справі № 219/14245/19 шлюб між сторонами було розірвано. Після набуття чинності рішенням суду від 28.10.2020 року про визнання спільним сумісним майном подружжя та поділу по 1/2 частці кожному спірного житлового приміщення кв. [ADDRESS] , [PERSON] декілька разів приїздив до м. Бахмут, іноді не повідомляючи відповідача про це. Отже, позивач сам, маючи ключи, потрапляв до такої квартири, в результаті чого квартира залишалась у відкритому стані, оскільки позивач, знаходячись у нетверезому стані залишав її відкритою, тому [PERSON] заперечує позовні вимоги про перешкоди [PERSON] , у якого є ключі від спірного житлового приміщення, в користуванні кв. [ADDRESS] . Стосовно варіанту користування спірної квартири, відповідачка [PERSON] , заперечуючи, вказувала, що у такій квартирі відсутні дві ізольовані кімнати, які є прохідними, тому не можливо користуватися цією квартирою сумісно. Більш того, позивач надає собі більшу кімнату, а відповідачці меншу чомусь. Також просила суд взяти до уваги наявність кримінальних справ, які знаходяться у Бахмутському ВП щодо її побиття позивачем, що унеможливлює сумісне проживання сторін разом. На теперішній час є вирок суду, який набув законної сили від 28.12.2021 року по справі № 219/8629/20, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та притягнуто до відповідальності до покарання за ч. 1 ст. 125 КК України за нанесення тілесних ушкоджень відповідачці зі стягненням з нього на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 20000 грн. При цьому жодного підтвердження моральних страждань [PERSON] з боку відповідачки суду не надано. Таким чином просила суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позову [PERSON] . Позивач, [PERSON] , у судовому засіданні на задоволенні заявлених ним позовних вимог наполягав, які просив суд задовольнити повністю. Представник відповідача, адвокат Топчийов Є. В., у судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених вимог [PERSON] , підтримуючи доводи, викладені ним у відзиві, просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, від представника якої, адвоката Топчийова Є. В., у справі наявна заява з проханням розгляд справи провести за відсутності відповідачки, яка просила суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] . На підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В той же час суд зазначає, що у даному випадку відсутні підстави, перелічені у ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи. Отже, суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 155 Житлового кодексу (далі за текстом рішення - ЖК) жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу власника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вказано, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. За правовою позицією Верховного Суду України, що міститься у постанові від 3 квітня 2013 року по справі № 6-12цс13, вбачається, що аналізуючи ст. 358 ЦК виходить, що ця норма регулює порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Суд також вказує, що при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Тобто при вирішенні спору щодо порядку користування спільним майном суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2023 року по справі № 607/22941/21. Таким чином суд відкидає посилання представника відповідачки на те, що кімнати спірної кв. [ADDRESS] не ізольовані та є прохідними, як підставу неможливості визначення порядку користування таким житлом між сторонами по справі. Матеріалами справи встановлено, що за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя сторін визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Вказане рішення суду першої інстанції від 28 жовтня 2020 року набуло чинності на підставі постанови від 29 грудня 2020 року Донецького апеляційного суду, яким було залишено без задоволення апеляцію [PERSON] . Згідно із викопіюванням з інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , складеного КП «Бахмутська житлова управляюча компанія», вбачається, що така квартира складається з двох житлових кімнат, однієї ізольованої площею 10,39 кв. м. та другої житлової кімнати прохідної площею 16,69 кв. м. Крім цього кв. [ADDRESS] складається з нежитлових приміщень: кухня, два коридори, санвузол, комора та балкон. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що позивач та відповідачка є фактичними співвласниками по 1/2 частки кожний двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2025 року, тому вони мають право вільно розпоряджатися належною їм власністю на рівних правах. З урахуванням переліченого суд дійшов того, що позивач, маючи право спільної часткової власності на кв. [ADDRESS] , обґрунтовано звернувся до суду із вимогою про визначення порядку користування таким житлом, зважаючи на відсутність обопільної згоди між співвласниками вказаного нерухомого майна. Також суд\~зазначає,\~що за\~довідкою про\~реєстрацію місця\~проживання [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~зареєстрований в\~ [ADDRESS] , починаючи з 22 січня 2021 року. В той же час за даними реєстру Бахмутської міської територіальної громади вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , починаючи з 11.06.2003 року, тобто за іншою адресою ніж спірна квартира сторін. Судом було також встановлено, що [PERSON] є власником з 3 червня 2003 року квартири по [ADDRESS] та власником з 12 липня 2017 року будинку [ADDRESS] . Натомість, судом було встановлено, що за вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.11.2021 року, який набув чинності 28.12.2021 року, вбачається, що [PERSON] було визнано винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, та призначено покарання в виді штрафу в сумі 850 грн., а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди компенсацію в сумі 20 000 грн. При цьому у судовому засіданні було встановлено, що докази зайняття певної житлової кімнати позивачем чи відповідачем матеріали справи не містять. Також суд зауважує, що фактично у спірній квартирі зараз сторони не проживають. У цьому сенсі суд крім іншого звертає увагу на те, що до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ЖК, що визначає житлову площу, яка повинна приходитись на одну особу, або необхідність при визначенні порядку користування житлом визначити наймачу та членам його родини обов`язково ізольовані житлові приміщення для проживання, оскільки у даному випадку в першу чергу застосуванню підлягають норми ЦК України, які регулюють питання права власності, тому положення ЖК, які регулюють питання користування житловим приміщенням, застосуванню підлягають лише додатково за аналогією, якщо не суперечать нормам ЦК України, бо право користування є лише однією з однак права власності на спірну квартиру, яку в свою чергу мають у власності сторони у справі. Таким чином, оскільки між сторонами немає згоди щодо порушеного перед судом питання, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом визначення порядку користування між сторонами кв. [ADDRESS] . При цьому суд враховує, що [PERSON] має у власності інші житлові приміщення, будучи зареєстрованою за іншою адресою ніж спірна квартира. Натомість, [PERSON] зареєстрований саме в кв. [ADDRESS] , співвласником якої він є. Враховуючи викладене вмотивування, суд дійшов висновку про доцільність визначення у користування [PERSON] більшої, хоча прохідної кімнати, площею 16,69 кв. м., а [PERSON] , натомість, визначити у користування меншу, однак відокремлену кімнату, площею 10,39 кв. м., залишивши інші приміщення у кв. [ADDRESS] у спільному користуванні сторін, співвласників такого житла. Суд, однак при вирішенні зазначеного спору дійшов висновку, що позивач не довів перед судом, що [PERSON] чинить перешкоди йому в користуванні належним йому на праві спільної часткової власності нерухомим майном, оскільки доказів відсутності у нього ключів від такого житлового приміщення [PERSON] не надав, а також не довів факт позбавлення відповідачкою можливості йому мешкати у кв. [ADDRESS] , тому в цій частині заявлених [PERSON] позовних вимог на переконання суду слід відмовити. Також суд вказує, що на підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно зі змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди. У даній справі завдання моральної шкоди позивач пов`язує із тривалістю порушення права на користування спірним житлом, тобто кв. [ADDRESS] , що належить йому та відповідачці на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному. Однак [PERSON] не надав суду жодного доказу на підтвердження порушення з боку [PERSON] його права на користування кв. [ADDRESS] , як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування йому моральної шкоди, тому на підставі наведеного вмотивування, надаючи оцінку позовним вимогам [PERSON] в цій частині, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності всіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, внаслідок чого у задоволенні його вимог про стягнення моральної шкоди слід на думку суду також відмовити. Згідно із ст. 141 ЦПК, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені [PERSON] позовні вимоги, а саме: повністю відмовив у вимогах щодо передачі одного екземпляру ключів від вхідних дверей спірної квартири та у стягненні спричиненої моральної шкоди, а також частково задовольнив вимоги про встановлення порядку користування кв. [ADDRESS] , то витрати позивача на судові витрати у сумі саме 496,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] , тобто пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог.

Outcome: partial