Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

Представник позивачки звернулася до суду із позовною заявою до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 12.09.2024 року. Під час отримання інформації про право власності на майно стало відомо, що зазначену квартиру накладено арешт нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Новосельською І.Л. на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.11.2003 року у якій зазначено власником [PERSON] . Враховуючи, що арешт на дану квартиру було накладено помилково та вона не є стороною по справі в рамках якої було накладено арешт, просила суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] . Відзиву на позов відповідач не подавав. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю. Представник відповідача до суду не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.11.2003 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , власником якої зазначено [PERSON] . При цьому власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 2129 виданий 12.09.2024 року приватним нотаріусом Половинською О.Б. є позивачка - [PERSON] , яка зареєстрована за даною адресою, згідно копії паспорта, з 16.03.1988 року. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6(в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У Постанові № 5 від 03.06.2016 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», визначено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України,власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини, суд прийшов до висновку про задоволення позовної заяви, оскільки наявність арешту (обтяження) порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі наведеного та

Outcome: approved