Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

30 травня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] .. Позов вмотивований тим, що сторони проживають окремо, після розірвання шлюбу з 2021 року діти залишились проживати з позивачем, мати дітей проживає окремо, матеріально їх не забезпечує та рідко відвідує особисто, не заперечує проти визначення місця проживання дітей разом з батьком. Ухвалою суду від 09.06.2025 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Пояснив, що спір щодо місця проживання дітей відсутній, до суду звернувся з даним позовом з метою щоб залишитись працювати у м.Славутичі, оскільки його мають намір перевести у Чорнобильську зону, де він буде працювати два тижня та не буде бачити дітей. Діти незначний час жили у матері, але потім переїхали до нього, бо хочуть ходити до школи, в яку почали ходити з першого класу. Відповідач позов визнала та не заперечувала щодо його задоволення, повідомила, що у неї інший чоловік, вона проживає окремо. Після розлучення вона забрала дітей до себе, але вони повернулись до батька. Вона має двоповерховий будинок, її чоловік не проти, щоб діти проживали з ними, але діти визначились, що хочуть проживати з батьком і вона щодо цього не заперечує. Представник третьої особи пояснила, що діти проживають з батьком, де для них створені всі необхідні умови для навчання та проживання, діти надали свою згоду на проживання з батьком. В судовому засіданні допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснила, що діти проживають з бабусею та батьком. Свідок [PERSON] , пояснила, що вона мати позивача, діти з народження проживають з ними, відповідач проживає окремо. У квітня 2021 року відповідач забирала дітей до себе, але діти просились, щоб тато їх забрав. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12,13). Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.08.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Згідно довідки виконавчого комітету Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 133 від 05.06.2025, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , разом з ним зареєстровані та проживають діти : [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.20), будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] . [PERSON] письмовою заявою від 22.05.2025 не заперечує проти визначення місця проживання дітей [PERSON] , [PERSON] разом з їх батьком [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.22). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, [PERSON] знята з реєстрації за адресою : [ADDRESS] 11.10.2023 року (а.с.39). [PERSON] надано заяву від 02.05.2025, якою вона не заперечує проти визначення місця проживання дітей разом з батьком (а.с.28). [PERSON] , згідно довідки 10 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Київській області № 26.10/33 від 08.05.2025, проходить службу цивільного захисту з 03.03.2011 року по дату видачі довідки на повній зайнятості (а.с.29). Згідно довідки про доходи № 3 від 05.05.2025, [PERSON] працює водієм 10 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області та з 01.01.2024 по 31.12.2024 отримав дохід в сумі 372010,16 грн (а.с.30). За місцем роботи, за місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно (а.с.31,32). Згідно довідки Ведильцівської гімназії Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 24 від 02.05.2025, [PERSON] та [PERSON] регулярно відвідують навчання у школі, діти завжди охайні, доглянуті, батько дітей спілкується з педагогами, які навчають дітей, цікавиться шкільним життям. Мати дітей контакту зі школою, де вчаться діти, не підтримує, із вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дітей до школи приводить і забирає батько (а.с.35). Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 07.05.2025 по [ADDRESS] , у дітей є окремі кімнати зі спальними місцями, обладнаним простором для навчання та відпочинку, в наявності в достатній кількості сезонний одяг та взуття, канцелярські, технічні засоби для навчання, продукти в наявності в достатній кількості у вільному доступі. (а.с. 36). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)). Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховним Судом при ухваленні постанови від 10.07.2024 у справі №127/16211/23 установлено, що «спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. Із урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача». Таких висновків також дійшов суд касаційної інстанції при ухваленні постанов у справах №755/15383/23 від 15.01.2025 та №562/3371/23 від 19.02.2025 виснувавши, що, оскільки мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою. Судом встановлено, що діти сторін [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за місцем проживання позивача та проживають з ним за адресою: [ADDRESS] . За вказаним місцем проживання для дітей створенні відповідні умови для проживання, розвитку та відпочинку. Матір дітей, відповідач по справі [PERSON] проживає окремо, на день подання позову її місце проживання з дітьми не зареєстровано. Будь-яких заперечень щодо реєстрації місця проживання дітей разом із батьком, [PERSON] не висловлювала і упродовж всього часу проживання дітей за зазначеною адресою, у тому числі після припинення у 2021 році шлюбних відносин з позивачем та на час перебування даної справи в суді не ставила питання про визначення місця проживання дітей разом із нею, оскільки жодних доказів про це в матеріалах справи немає, як і немає доказів, які б підтверджували дії відповідачки та її бажання щодо зміни місця проживання дітей. Більше того, зі змісту заяви відповідачки, долученої до матеріалів справи, вбачається, відсутність заперечень щоб діти проживали з батьком. Таким чином, як зі змісту позовної заяви, так і з інших матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання дітей з батьком. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дітей із батьком, з яким і проживають з народження, мати не має перешкод у спілкуванні з дітьми. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання малолітніх дітей, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою [PERSON] не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітніх дітей, які проживають разом із батьком і знаходяться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дітей разом із батьком у позасудовому порядку. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. Скорочення позивача на роботі та його переведення на інше підприємство є підставою для оскарження відповідного наказу. З огляду на вищезазначені обставини, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed