Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

20.06.2025\~року [PERSON] , в\~інтересах якого\~діє адвокат\~Матвієнко Вікторія\~Василівна, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: орган опіки та піклування Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області, в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , їхнім батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що в період з 22.11.2008 року по 13.08.2024 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Через антисоціальний спосіб життя та надмірне вживання алкоголю відповідачкою шлюбні відносини фактично припинено ще з травня 2024 року, вона проживає в іншому населеному пункті. Діти залишились повністю на утриманні позивача. З тих пір він самостійно утримував та виховував дітей, а відповідачка їхнім життям навіть не цікавилась. [PERSON] має власний будинок, де проживає разом з дітьми. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 08.04.2025р. в будинку чисто та охайно, діти забезпечені усім необхідним, мають власні кімнати. [PERSON] займається бджільництвом, отримуючи доходи від здачі меду. Діти навчаються в Червонобаштанському ліцеї, [PERSON] турбується про їх навчання, бере активну участь в шкільному житті дітей, постійно на зв`язку з класними керівниками та педагогами. Натомість мати дітей [PERSON] самоусунулась від їх виховання та утримання, не телефонує, ніяк не спілкується, не відвідує, матеріальної допомоги не надає з травня 2024 року. 11.04.2024 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18.05.2024 року. Вказаним законодавчим актом внесено зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в новій редакції) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Отже, оскільки [PERSON] самостійно займається вихованням та утриманням двох неповнолітніх дітей без участі матері, то він має право на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яке ставиться в залежність від наявності судового рішення, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей. Враховуючи вищезазначені обставини, він вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 01.07.2025 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. 21.07.2025 року органом опіки та піклування Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області надано до суду висновок щодо встановлення факту виховання та утримання дітей. Ухвалою суду від 22.07.2025 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові, просив його задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомила, відзиву не подала. Представник третьої особи Дедул О.Л. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та висновок органу опіки та піклування щодо самостійного виховання позивачем своїх дітей. Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, судом, зі згоди позивача, вирішено розгляд справи проводити в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Вислухавши доводи представника позивача та дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Як встановлено у судовому засіданні сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 22.11.2008 року, однак заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 11.07.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 22.11.2008 року Привільненською сільською радою Баштанського району Миколаївської області, актовий запис № 3, розірвано ( а.с.9). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачем, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Старогороженською сільською радою Баштанського району Миколаївської області від 04.07.2013 року та свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане виконкомом Старогороженської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 10.03.2009 року.( а.с.7,8) З акту, складеного старостою Шевченківського стростинського округу №4 Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області за підписами старости та депутата, члена комісії з питань прав людей та фахівця із соціальної роботи 08.04.2025, встановлено, що [PERSON] , 1983 року народження, проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми дітьми [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2013 року народження, які мають належні умови проживання (а.с.11). Крім того Червонобаштанським ліцеєм Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області надано характеристики на учнів [PERSON] , [INFO] та [INFO] , з яких видно, що діти гарно навчаються, дисципліновані, на даний час проживають з батьком який приділяє належну увагу вихованню дітей, бере активну участь у житті класу та ліцею ( а.с.15,16, 17,18) Із довідок про отримані доходи судом встановлено, що [PERSON] займається бджільництвом та регулярно отримує дохід ( а.с.19,20,21,22) Із висновку органу опіки та піклування Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 21.07.2025 № 1392/02.7-09 судом встановлено, що було проведено обстеження умов проживання родини позивача та встановлено , що позивач із своїми дітьми проживають у власному будинку. Умови проживання гарні, діти забезпеченні усім необхідним, бітько створив гарну умови для розвитку та виховання дітей. ( а.с.40) Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК\~України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1\~ст.13 ЦПК України). Звернувшись до суду із даним позовом позивач [PERSON] як на підставу його задоволення посилається на те, що саме він одноособово та самостійно здійснює догляд за неповнолітніми дітьми, створив для них належні побутові умови для проживання, займається їх вихованням та утриманням. Вимоги позовної заяви пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей, для подальшого вирішення питання щодо можливості відстрочки від призову, та з метою досягнення справедливості і захисту інтересів його дитини. Відповідно до\~ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється\~Сімейним кодексом України\~(ст. 1 СК України). Відповідно до ч.1\~ст.121 СК України\~права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122\~та\~125\~цього\~Кодексу. Згідно\~ст.141 СК\~встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5\~ст.157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150,\~151 СК України. За приписами ч.2\~ст.150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч.1 - 4\~ст.157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень\~ЦК України\~у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст.25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2\~ст.30 ЦК України). Відповідно до\~ст.15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із ч.2\~ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч.4\~ст.15 СК України\~визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України\~не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч.1\~ст.15 СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до ч.1\~ст.152 СК України\~право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно з ч.ч.3, 4\~ст.155 СК України\~відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1\~ст.81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1\~ст.76 ЦПК України). Згідно з ч.1\~ст.80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). За таких обставин, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Крім того, представник третьої особи суду пояснила, що при обстежені умов проживання батька, комісія не спілкувалась із сусідами, та не перевіряла того факту, як давно з родиною не проживає мати, чому саме вони покинула місце проживання. Також комісія не спілкувалась із донькою сторін, при тому що вона спілкується із матір`ю, про що суду повідомили самі сторони. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Слід зазначити, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Питання щодо факту самостійного виховання і утримання дитини одним із батьків, в даному випадку батьком, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини, наприклад про позбавлення батьківських прав. Так як, відповідач [PERSON] не позбавлена батьківських прав щодо своїх дітей, тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір вимогами законодавства України, зокрема ст.150 СК України, за вказаних обставин не можна вважати, що позивач [PERSON] є особою, яка самостійно виховує дитину. Факт проживання відповідача за іншою адресою не звільняє її як матір від обов`язку виховання та утримання її неповнолітніх дітей. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1\~ст.15 СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (п.87). В той же час, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків вже є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК України), зокрема, передбаченої в порядку статей 164, 170 СК України та статтею 196 СК України. Отже, проаналізувавши норми матеріального права, викладені у главах 13 і 15 СК України, суд висновує, що способами участі батьків у вихованні та утриманні дитини і як наслідок способами захисту сімейних прав та інтересів у правовідносинах, які виникають між батьками під час виховання та утримання їх спільної дитини, є: визначення та зміна прізвища, імені та по батькові дитини; визначення способів участі у вихованні дитини; визначення місця проживання дитини; усунення перешкод в участі у вихованні дитини; позбавлення батьківських прав; відібрання дитини; поновлення в батьківських правах; стягнення аліментів на утримання дитини. За такого батькам дитини надається право на звернення до суду на захист, як своїх прав, так і прав дитини (статті 154 СК України), зокрема, шляхом пред`явлення позову одним із батьків до іншого з покладенням відповідальності за ухилення від виховання та утримання спільної дитини, якою переважно, у розумінні цивільної відповідальності, є позбавлення батьківських прав при ухиленні від виконання покладених обов`язків або стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів при ухиленні від виконання обов`язку з утримання дитини. І, за такого, наведені способи захисту сімейних прав та інтересів під час розгляду цивільної справи не потребують окремого встановлення факту, що має юридичне значення, в тому числі самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків при ухиленні іншого батька, так як по своєї суті є лише обставинами, що підлягають встановленню судами під час вирішення спорів між батьками стосовно виховання чи утримання спільної дитини на підставі належних та допустимих доказів, що підлягають оцінці судом. Сам перелік фактів, що мають юридичне значення, та які підлягають встановленню судами, викладено у частині 1 статті 315 ЦПК України, серед яких факту самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків за життя іншого не передбачено. При тому, у частині 2 цієї же статті зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких належить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто коли заявник не має можливості встановити такі обставини чи факти в іншому порядку. Пунктом 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.95 визначено, що справи про встановлення фактів розглядаються судами, в тому числі якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Між тим, факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків можливий до встановлення лише під час позбавлення іншого із батьків такого права, яке він має на рівні з іншим, або за іншими життєвими обставинами, у зв`язку зі смертю одного із батьків чи визнання її/його безвісно відсутньою/нім, внаслідок чого інший набуває статусу одинокого батька, і тому обов`язок з виховання та утримання дитини здійснюється ним особисто без будь-якої участі іншого із батьків у житті дитини. Тобто, якщо один із батьків помер або визнаний безвісно відсутнім, за наявністю самого факту припинення цивільної правоздатності та дієздатності цієї особи на участь у житті дитини, або якщо на іншого з батьків за його життя покладена цивільна відповідальність, встановлена законом, зокрема, шляхом його позбавлення батьківських прав. Але в будь-якому випадку встановлення такого факту можливо у судовому порядку за неможливістю його встановлення в іншому порядку. В той же час, за обставинами, які встановленні у цій справі, за наявністю обох батьків та їх спору стосовно виховання та утримання спільних дітей ( оскілок в матеріалах справи наявна заява відповідачки про те, що вона не визнає позовні вимоги), встановлення юридичного факту не є можливим, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок встановлення наведених обставин і виключно в порядку вирішення спору про позбавлення матері батьківських прав відносно дитини. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що навіть за умови якби суд встановлював факт, про який просить позивач і за умов наведених позивачем, то даний факт міг би бути встановлений за певний період до дати ухвалення рішення, оскільки де і з ким будуть проживати діти після ухвалення рішення, суд не може передбачити, оскільки питання про місце проживання дітей не вирішується, а тому інтереси позивача таким способом захищені не будуть. Таким чином, позивачем обрано спосіб захисту своїх сімейних прав та інтересів не у спосіб захисту порушеного права, який встановлено статтею 18 СК України, оскільки наведений ним факт не підлягає окремому встановленню, а є обставинами, які потрібно доводити у відповідності до частини 2 статті 77, статті 81 ЦПК України під час вирішення спору про позбавлення матері батьківських прав відносно спільної дитини. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.\~\~

Outcome: dismissed