Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] в електронній формі було укладено Кредитний договір №8375295. 06.06.2025 року між ТОВ «Авентус Україна`та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №06062025, згідно із яким ТОВ «Авентус Україна» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за Кредитним договором №8375295. Відповідно до реєстру боржників від 06.06.2025 року до Договору факторингу №06062025 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідачки\~\~ [PERSON] в сумі 21654 грн. 00 коп., з яких: 5400 грн. 00 коп. - заборгованість за основною сумою боргу, 6480 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками, 9774 грн. 00 коп.\~заборгованість за пенею, штрафами. Після відступлення позивачеві прав вимоги відповідачка не здійснила жодного платежу ні на рахунки первісного кредитора, ні на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Посилаючись на наведені обставини, просить стягнути на свою користь із відповідачки\~\~ [PERSON] заборгованість в сумі 21654 грн. 00 коп. та понесені судові витрати (а.с.1-4). Ухвалою судді від 21.08.2025 року відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.46,47). Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи (а.с.51-54), відзиву на позовну заяву чи клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін не подала. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ст.ст. 2, 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вимоги\~ст. 264 ЦПК України\~зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись із позовом до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд має забезпечити сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 11.10.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] в електронній формі було укладено Договір про надання споживчого кредиту №8375295 (надалі\~Кредитний договір). Згідно із пунктами 1.3, 1.4 Кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 5400 грн. 00 коп., строк кредиту\~360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. В пункті 1.5.1 Кредитного договору урегульовано, що стандартна процентна ставка становить 1,00 % в день та застосовується в межах строку кредиту. Пунктом 1.5.2 Кредитного договору визначено, що знижена процентна ставка становить 0,93% в день та застосовується, якщо споживач до 10.11.2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове погашення кредиту. За змістом пункту 1.8.2 Кредитного договору за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки розмір відсотків становить19326 грн. 60 коп. За пунктом 6.4 Кредитного договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом споживач повинен сплатити товариству штраф у розмірі 486 грн. 00 коп. на четвертий день такого невиконання та/або неналежного виконання, та у розмірі 108 грн. 00 коп., починаючи з п`ятого дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання. Із Графіку платежів (Додаток №1 до Кредитного договору) вбачається, що позичальник має сплачувати проценти за користування кредитом в межах строку кредитування кожні 30 днів періодичними платежами по 1620 грн. 00 коп., окрім першого платежу в сумі 1506 грн. 60 коп. Тіло кредиту в сумі 5400 грн. 00 коп. позичальник має внести під час сплати останнього платежу до 06.10.2025 року. Вказаний Кредитний договір та Графік платежів підписані\~\~ [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором А1932 (а.с.5-14). Згідно із карткою обліку Договору (розрахунок заборгованості) станом на 05.06.2025 року заборгованість [PERSON] за Кредитним договором становить 21654 грн. 00 коп., з яких: 5400 грн. 00 коп. - заборгованість за основною сумою боргу, 6480 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками, 9774 грн. 00 коп.\~заборгованість за пенею, штрафами (а.с.19-21). Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК Україниє договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Згідно із частиною 1 статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з частиною 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). У відповідності дочастини 1\~ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до абзацу 2 частини 2\~статті 639 ЦК України\~якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини третьої\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Кредитного договору. Також судом встановлено, що 06.06.2025 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №06062025, згідно із яким ТОВ «Авентус Україна» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, в тому числі за Кредитним договором №8375295 (а.с.22-24). Відповідно до реєстру боржників від 06.06.2025 року до Договору факторингу №06062025 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача\~\~ [PERSON] в сумі 21654 грн. 00 коп., з яких: 5400 грн. 00 коп. - заборгованість за основною сумою боргу, 6480 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками, 9774 грн. 00 коп.\~заборгованість за пенею, штрафами (а.с.27). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина першастатті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першоїстатті 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина першастатті 514\~ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги є виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно достатті 514 ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першоїстатті 203 ЦК Українипрямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514\~ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третястатті 656 ЦК України); (б) дарування (частина другастатті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20). Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). При цьому суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81\~ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, на підставі зазначеного вище Договору факторингу №06062025 до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача\~\~ [PERSON] за Кредитним договором. Вирішуючи по суті позовні вимоги в частині стягнення із відповідачки тіла кредиту в сумі 5400 грн. 00 коп., суд виходить із того, що за змістом Графіку платежів (Додаток №1 до Кредитного договору) тіло кредиту в сумі 5400 грн. 00 коп. позичальник має внести під час сплати останнього платежу до 06.10.2025 року. Оскільки строк сплати відповідачкою тіла кредиту в сумі 5400 грн. 00 коп. не настав, то суд не вбачає підстав для його примусового стягнення на користь позивача. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 6480 грн. 00 коп., то суд ураховує, що згідно із карткою обліку Договору (розрахунок заборгованості) станом на 05.06.2025 року заборгованість [PERSON] за процентами за користування кредитом становить 6480 грн. 60 коп. При цьому нарахування процентів здійснювалося по 08.02.2025 року (а.с.19-21). В той же час, із Графіку платежів (Додаток №1 до Кредитного договору) вбачається, що позичальник має сплачувати проценти за користування кредитом в межах строку кредитування кожні 30 днів періодичними платежами по 1620 грн. 00 коп., окрім першого платежу в сумі 1506 грн. 00 коп. При цьому станом на 08.02.2025 року позичальник мав внести проценти за користування кредитом в сумі 6366 грн. 60 коп. (1620, 00 х 3 + 1506, 60). Втім, після 08.02.2025 року відповідачка мала продовжувати сплату процентів за користування кредитом в межах строку кредитування кожні 30 днів періодичними платежами по 1620 грн. 00 коп., а тому як на момент пред`явлення позову, так і на час розгляду справи судом розмір заборгованості за цим складником загальної вартості кредиту є вочевидь не меншим, аніж 6480 грн. 00 коп. Таким чином, із відповідачки слід стягнути на користь позивача в межах заявлених позовних вимог заборгованість за відсотками в сумі 6480 грн. 00 коп. Вирішуючи по суті позовну вимогу про стягнення заборгованості за пенею, штрафами в розмірі 9774 грн. 00 коп., суд виходить із того, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1\~ст. 549 ЦК України). Законом України №2120-IXвід 15.03.2022 року, який набрав чинності 17.03.2022 року,\~Прикінцеві та перехідні положення ЦК України\~доповнено пунктом 18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Цим же\~Законом України №2120-IX від 15.03.2022 року\~Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»\~доповнено пунктом 6-1, за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою\~статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Отже, норми пункту 6-1\~Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»\~були близькими за своїм сутнісним змістом положенням пункту 18\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Відтак, упродовж періоду з 17.03.2022 року по 24.12.2023 року одна і та ж сфера суспільних відносин водночас була врегульована однопредметними нормативними правовими актами. Частиною 2 ст.4 ЦК України визначено, що основним актом цивільного законодавства України є\~Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції Українита цьогоКодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до\~Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до\~Цивільного кодексу України. УРішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду Україниконкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціальногозаконуположенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу». Отже, хоча\~Закон України\~№3498-IX від 22.11.2023 року прийнятий пізніше, протестаттею 4\~ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК Україниподані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК Українита позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе. Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України. Разом з тим, при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин. Аналіз навдених вище нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо звільнення позичальників, у тому числі за договором споживчого кредиту, у період дії в Україні воєнного стану від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання. Такі висновки суду опосередковано узгоджуються із правовою позицією, сформульованою у пунктах 14-22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021року у справі № 334/3161/17. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення із відповідачки заборгованості за пенею, штрафами в розмірі 9774 грн. 00 коп. слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути із відповідачки на користь позивача заборгованість за Кредитним договором в розмірі 6480 грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. За змістом ч.1\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову становить 21654 грн. 00 коп. За наслідками розгляду справи суд стягнув із відповідачки на користь позивача 6480 грн. 00 коп., тобто позовні вимоги були задоволені в розмірі 29, 92 % від ціни позову (6480,00 : (21654 : 100). З огляду на викладене на користь позивача із відповідачки слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 905 грн. 97 коп. (3028 : 100 Х 29, 92).

Outcome: partial