Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

ТОВ «ФК\~«Європейська агенція\~з \~повернення боргів»\~ звернулося до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором. \~В обґрунтування\~своїх вимог\~позивач зазначив,\~що 26 листопада 2023 року між ТОВ «Аванс кредит» та відповідачем було укладено кредитний договір № 36160-11/2023. 29.04.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 29042024, відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» передає, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників. Так, ПАТ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 36160-11/2023 в сумі 43177,50 грн., з яких: - 10100 грн. заборгованість за основною сумою боргу; - 33077,50 грн. заборгованість за відсотками. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором у загальній сумі 43177,50 грн., а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Дзержинського районного суду міста Харкова 25 квітня 2025 року справу передано за підсудністю до Слобідського районного суду міста Харкова. Ухвалою судді від 26 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29 вересня 2025 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавала. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 26.12.2023 року [PERSON] уклала з товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс кредит» договір про надання фінансового кредиту № 36160-11/2023 в розмірі 10100,00 грн. на строк 360 днів із датою повернення 19.11.2024 року, з процентною ставкою 2,50 % в день. 29.04.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 29042024, відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» передає, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту № 36160-11/2023 від 26.11.2023. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач стверджує, що у відповідача виникла заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 36160-11/2023 від 26.11.2023 відомості про що зазначені у відповідних розрахунках. Суд зазначає, що згідно із п. 1.6 кредит надається клієнту в безготівковий формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] , протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту, кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за вказаними реквізитами. Відповідно до п. п. 1.1, 1.2., 1.4.1 Договору, відповідачу надається кредит 10100,00 грн. на строк 360 днів із датою повернення 19.11.2024 року, з процентною ставкою 2,50 % в день. У позовній заяві ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» вказує, що на підставі укладеного договору відповідач отримала від ТОВ «Аванс кредит» грошові кошти. Однак, матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання [PERSON] за вказаним у позові договором про надання споживчого кредиту коштів у розмірі 10100,00 грн. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасники справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів з урахуванням положень ЦПК України зазначені ним обставини. Однак, таких доказів він не надав і не ініціював питання про їх витребування. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, суд вбачає, що позивачем не надано доказів, відповідно до положень 76-79 ЦПК України, які б підтверджували факт отримання відповідачем коштів за зазначеними вище договорами позики та споживчого кредитування в розмірі, заявленому позивачем (копії квитанції, меморіального ордеру тощо). Суд акцентує увагу позивача на тому, що доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з положеннями зазначеного закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Отже доказ, який підтверджує заборгованість клієнта, є виписка з банківського рахунку. Разом з тим у наданих до позовної заяви матеріалах відсутні виписки з особового рахунку відповідача, а тому суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт того, що відповідач дійсно отримав грошові кошти за кредитним договором № 36160-11/2023 від 26.11.2023, а також наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаних у розрахунках. Суд зауважує, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту/позики, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України позивач повинен довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та, відповідно, на умовах встановлених договором. З огляду на викладене, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не доведено і не обґрунтовано заявлені позовні вимоги, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку. Отже, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні та допустимі докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження при розгляді справи, суд ухвалює рішення про відмову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у задоволенні позовних вимог. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed