Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1409га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019, яка розташована у [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] демонтувати бетонну огорожу, яка розташована на спільному заїзді до домогосподарств за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , у межах точок А, Б, В та Е відповідно до [PERSON] земельної ділянки [PERSON] . В обґрунтування позову покликається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Поруч із нею суміжним користувачем земельної ділянки та сусідкою є [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] відомо було, що у 2020 році [PERSON] виготовляла документи на приватизацію своєї земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . В ході приватизації своєї земельної ділянки [PERSON] зверталася до [PERSON] , щоб підписати акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки та запевняла, що жодних зазіхань в її сторону немає. Можливості в [PERSON] перевірити це не було, оскільки межові знаки на заїзді були відсутні і вона гадки не мала, що сусідка має наміри її частину земельної ділянки приватизувати. Згодом, у 2024 році [PERSON] вирішила приватизувати свою земельну ділянку. З цього приводу вона звернулася до ФОП [PERSON] , який провів заміри її земельної ділянки в результаті чого встановив ряд накладок, що відобразив у Абрисі земельної ділянки по [ADDRESS] . Із зазначеного [PERSON] вбачається, що частину господарського двору [PERSON] , який межує із земельною ділянкою [PERSON] , останньою приватизовано разом із своєю ділянкою вздовж їхньої межі, а також приватизовано вздовж половину земельної ділянки, яка слугувала їм обом для спільного заїзду до їхніх домоволодінь. Вважає, що громадянка [PERSON] скористалась довірою сусідки та фактично обманула [PERSON] і приватизувала частину її земельної ділянки та земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні (заїзд) десятки або і сотню років, оскільки [PERSON] не пам`ятає, щоб до них із відповідачкою був інший заїзд. На момент підписання вище згадуваного акту, ніяких межових знаків не було встановлено зі сторони спільного заїзду, а тому [PERSON] не розуміла де проходять в натурі межі земельної ділянки [PERSON] , хоча згідно витягу з технічної документації, яку виготовляла [PERSON] в 2020 році на аркушах 15 та 30 зазначається, що встановлено межові знаки другого виду металевими стовпцями у кількості 11 штук. Встановлення бетонних стовпців на спільному заїзді відбулося вже у 2024 році, коли [PERSON] було виявлено зазначене вище. Також, [PERSON] було подано заяву в 2024 році до Яворівської міської ради Львівської області для вирішення зазначених вище порушень, однак створеною комісією по суті звернення [PERSON] нічого не було зроблено через відсутність межових знаків на спільному заїзді. Із отриманої копії витягу технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019 в [ADDRESS] , зокрема на аркушах 14, 18 чітко вбачається, що контури земельної ділянки [PERSON] заходять на спільний заїзд, який позначений штрихпунктирною лінією. Додатково зазначає, що відповідно до виписки з погосподарської книги виданої виконавчим комітетом Яворівської міської ради Львівської області № 1991 від 18.03.2024 за домогосподарством [PERSON] за адресою: [ADDRESS] закріплено земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а не 0,1409 га, які були фактично приватизовані відповідачкою. Для відновлення порушеного права [PERSON] на оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] на якій знаходиться домогосподарство власником якого вона являється та відновлення вільного та в повній мірі проїзду по земельній ділянці, яка являлася спільним заїздом до домогосподарств позивачки та відповідачки, необхідно скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019 та демонтувати огорожу, яка проходить по спільному заїзді до наших домогосподарств. Враховуючи наведені обставини, просить заяву задовольнити Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.09.2025 відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що дійсно, вона з часу відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , набула право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Успадкований будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1409 га, по [ADDRESS] та межує з земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні позивачки [PERSON] . Також суміжними землекористувачами являються сусідка [PERSON] та [PERSON] , яка приходиться їй рідною донькою. Після набуття права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок відповідач вирішила реалізувати своє законне право на приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З метою приватизації належної їй присадибної ділянки вона звернулася до ТОВ «Гео Вест Система», де працівники останнього провели топографо-геодезичну зйомку меж належної мені присадибної земельної ділянки, комплекс інших необхідних робіт та виготовили Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), електронний обмінний файл тощо. Під час процесу приватизації проводилися роботи по встановленню та узгодженню встановлених (відновлених) меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З цього приводу вона звернулася до сусідів з приводу підписання акту встановлення та узгодження меж виділеної земельної ділянки. З донькою [PERSON] вони домовилися, що в них буде спільний заїзд до їхніх земельних ділянок і вона підписала акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки. Дану обставину вона також пояснила [PERSON] , показала виготовлений абрис встановлення меж земельної ділянки та визначену межу між їхніми земельними ділянками, яка проходить по існуючій огорожі з металевої сітки на металевих стовпцях міжїхніми господарствами та по прямій (умовній) лінії по існуючому заїзду до [ADDRESS] . На підставі виготовленої технічної документації із землеустрою відповідна інформація щодо належної їй земельної ділянки була внесена до Державного земельного кадастру та було присвоєно кадастровий номер 4625888400:12:003:0019. В подальшому рішенням Яворівської міської ради Львівської області №139 від 04.03.2021 було затверджено виготовлену Технічну документацію із землеустрою та передано їй у власність земельну ділянку площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Набуте нею речове право власності на земельну білянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Так як надана їй у власність земельна ділянка не була огороджена, то з метою забезпечення визначених меж ділянки, благоустрою та приватності свого будинковолодіння вона встановила огорожу по визначеній межі її земельної ділянки та земельної ділянки землекористувача [PERSON] . Роботи по встановленню огорожі з бетонних стовпців та бетонних плит проводилися протягом весни-осені 2023 року згідно визначеної межі її земельної ділянки та земельної ділянки землекористувача [PERSON] . Тому твердження в позовній заяві, що вона «скористалась довірою сусідки та добротою до неї останньої та фактично обманула [PERSON] і приватизувала частину її земельної ділянки та земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні (заїзд) десятки або сотню років...» є особистою думкою автора позовної заяви та не відповідає дійсності. Зазначає, що під час побудови житлового будинку її матері та житлового будинку батьків позивачки [PERSON] були влаштовані окремі заїзди з сільської вулиці (вул.Молодіжна). Але в процесі користування такими заїздами як її батьки, так і батьки [PERSON] , стали використовувати під заїзд лише частини ділянки до воріт на подвір`я, що вбачається із зображення штрихпунктирними лініями на Абрисі встановлення меж земельної ділянки. Також, з наданого стороною позивача [PERSON] земельної ділянки вбачається, що ширина існуючої земельної ділянки [PERSON] становить більше 34 м, що є більш ніж достатньо для влаштування [PERSON] заїзду до свого домогосподарства шириною 3-5 метрів. Крім того, наявна площа земельної ділянки 0,3929 га значно перевищує норму безоплатної приватизації земельної ділянки. Відповідач вважає, що жодних законних прав та інтересів позивачки [PERSON] не порушено, так як вона не бажає користуватися спільним заїздом з позивачкою [PERSON] . Враховуючи наведене, просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 23.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. 09.04.2025 представник позивача [PERSON] , адвокат Дзидз А.В., подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що в матеріалах справи наявне рішення Яворівської міської ради Львівської області № 139 від 04.03.2021 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019, яка розташована у [ADDRESS] та передано дану земельну ділянку [PERSON] у власність. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, зазначає, що в результаті одноразового застосування рішення Яворівської міської ради Львівської області № 139 від 04.03.2021, [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019 та зареєструвала за собою на цю земельну ділянку право власності після чого зазначене рішення вичерпало свою дію, а тому його скасування в тому числі і судом є безпідставним. Зазначене Абрис земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] є підписаний інженером-землевпорядником [PERSON] та засвідчений його печаткою, як спеціалістом. 21.05.2025 представник відповідача [PERSON] , адвокат Варениця В.С., подав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що сторона позивача залишає поза увагою, що земельна ділянка площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019, у визначеному законом порядку була сформована в натурі (на місцевості) на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка була виготовлена ТОВ «Гео Вест Система» та яка була затверджена Рішенням Яворівської міської ради Львівської області №139 від 04.03.2021. Пунктом 2 Рішення Яворівської міської ради Львівської області №139 від 04.03.2021 було передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Саме Рішення Яворівської міської ради Львівської області №139 від 04.03.2021 було правовою підставою для державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019 в Державному земельному кадастрі як об`єкта права власності та для державної реєстрації права власності [PERSON] в Державному реєстрі речових прав щодо земельної ділянки площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019. Тобто Рішення Яворівської міської ради Львівської області №139 від 04.03.2021 року є правовстановлюючим документом на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019, який посвідчує перехід права власності від Яворівської міської ради Львівської області (з комунальної власності) до [PERSON] (у приватну власність). Відповідно до чинного законодавства державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові прав, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Вказаний за змістом правовий висновок неодноразово наводився Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 року по справі №921/403/17-г/б, від 08.08.2019 по справі №909/472/18, від 29.04.2020 року по справі №911/1455/19. Натомість, відповідний правовстановлюючий документ (рішення, правочин (договір) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрації отриманого (набутого) речового права. Однак, заявляючи позовну вимогу про скасування «запису про державну реєстрацію права власності» стороною позивача не оспорюється правовстановлюючий документ щодо права власності у вигляді Рішення Яворівської міської ради Львівської області №139 від 04.03.2021 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] », який може бути правовою підставою для наступної державної реєстрації речового права власності на земельну ділянку. На переконання сторони відповідача, стороною позивача [PERSON] заявлено, перш за все, безпідставний позов та, по друге, застосовано неефективний спосіб захисту. На підставі вищенаведеного, просить відмовити у задоволенні заявленого позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. В судове засідання представник Яворівської міської ради Львівської області не прибув, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, що в порядку ст. 223 ЦПК України не перешкоджає подальшому розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] щодо задоволення позовних вимог заперечив, просив в позові відмовити. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Частина перша статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] згідно з витягу з Державного реєстру речових прав № 360968383, є власником житлового будинку [ADDRESS] . Поруч із нею суміжним користувачем земельної ділянки та сусідкою є [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось. У 2020 році відповідачкою [PERSON] замовлено та отримано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] , площею 0,1409 га. Відповідно до Акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки [PERSON] від 23.09.2020, комісією в складі голови Смолинської сільської ради, спеціаліста-землевпорядника сільської ради в присутності землекористувача і представників суміжних землекористувань, проведено встановлення та погодження меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та опис їх положення на місцевості. Згідно вказаного Акту межі в натурі проходять: від А до Б землі загального користування, від Б до В землі [PERSON] , від В до Г землі сільської ради, від Г до Д землі [PERSON] , від Д до А землі [PERSON] . Так, із зазначеного акту встановлення та узгодження меж землекористування убачається, що суміжними землекористувачами при встановленні зовнішніх меж землекористування ніяких претензій не заявлено. Межі земельної ділянки, зокрема суміжним землекористувачем [PERSON] , погоджено. Рішенням №1231 L сесії VII скликання Смолинської сільської ради Яворівського району Львівської області від 21.10.2020 затверджено Акт погодження меж земельної діялянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд [PERSON] . Згідно Витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4614590582020 від 13.11.2020, земельна ділянка в [ADDRESS] , площею 0,1409 га. була внесена до Державного земельного кадастру та такій присвоєно кадастровий номер 4625888400:12:003:0019. Рішенням №139 ІХ сесії VІІІ скликання Яворівської міської ради Львівської області від 04.03.2021 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та передано таку у власність [PERSON] . У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2021 №255726354, на підставі рішення №139 ІХ сесії VІІІ скликання Яворівської міської ради Львівської області від 04.03.2021, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер: 4625888400:12:003:0019, площею 0,1409 га. Таким чином, [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею\~саме 0,1409 га.\~з кадастровим номером 4625888400:12:003:0019 в [ADDRESS] . Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до п.34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місце самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Нормами ч.1 ст. 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ч.1-3ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. В постанові Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі №808/5496/14\~зазначено, що відповідно до ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проєкту землеустрою такий проєкт погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проєкту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення. Відповідно до статей 193, 195, 202, 203 ЗК України Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №\~580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) дійшов висновку, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у 2024 звернулась до ФОП [PERSON] , який провів заміри земельної ділянки, на якій розташоване її домогосподарство, за адресою: [ADDRESS] та встановив ряд накладок, що відображено в Абрисі земельної ділянки. Відповідно до [PERSON] земельної ділянки гр. [PERSON] , земельна ділянка кадастровий номер 4625888400:12:003:0019, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1409 га., власником якої являється [PERSON] , у межах точок А,Б,В та Е накладається на спільний заїзд на якому збудовано бетонну огорожу, а у межах точок Е,В,Г та Д накладається на господарський двір позивачки. Позивачка обґрунтовуючи позов зазначила, що із зазначеного [PERSON] чітко вбачається, що частину її господарського двору, який межує із земельною ділянкою [PERSON] , останньою приватизовано разом із своєю ділянкою вздовж їхньої межі, а також приватизовано вздовж половину земельної ділянки, яка слугувала їм обом для спільного заїзду до їхніх домоволодінь. Відтак для відновлення її порушеного права на оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] на якій знаходиться домогосподарство власником якого вона являється та відновлення вільного та в повній мірі проїзду по земельній ділянці, яка являлася спільним заїздом до домогосподарств позивачки та відповідачки, необхідно скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0,1409 га, кадастровий номер 4625888400:12:003:0019 та демонтувати огорожу, яка проходить по спільному заїзді до їх домогосподарств. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі №\~911/2701/17\~(провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону». Згідно з дослідженого судом акта узгодження меж земельної ділянки [PERSON] , суміжний землекористувач [PERSON] власноручним підписом погодила межі переданої у приватну власність спірної земельної ділянки. Відомості про те, що фактичне користування суміжними земельними ділянками здійснюється з порушенням погоджених меж - відсутні. За змістом статті 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №\~514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста». Так, на підтвердження позовних вимог позивачем надано [PERSON] земельної ділянки на якій розташоване її домогосподарство, за адресою: [ADDRESS] , який виконаний спеціалістом ФОП [PERSON] та згідно якого встановлено ряд накладок. В той же час, не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували, де проходить межа земельної ділянки, на якій розташоване її домогосподарство чи порушена межа її земельної ділянки відповідачкою. Так, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою сторін, перебуває в добрих відносинах з ними. Всі вони проживають по лівій стороні вулиці Молодіжної села Смолин. Пам`ятає, що близько 50-ти років був один заїзд до домогосподарств [PERSON] та [PERSON] , а тепер стало два, кожен має окремий. Огорожа [PERSON] колись на заїзд не виходила. Додала, що 50 років тому між домогосподарствами сторін також був проїзд. Cвідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що є дочкою відповідачки [PERSON] . До 2000 року між домогосподарствами сторін була дорога до річки (долини), пізніше позивачка [PERSON] загородила цю дорогу і в них постійно виникають сварки. На момент підписання акту погодження меж землеволодіння, між сторонами існував конфлікт. Суд звертає увагу, що позивачем не надано відповідних висновків експерта чи спеціаліста, як і не було заявлено клопотань про призначення відповідної експертизи судом. Матеріали справи також не містять будь-яких даних зміни відповідачкою конфігурації чи меж її земельної ділянки в сторону збільшення, як і даних про невідповідність межі у технічній документації із землеустрою межі відповідно до фактичного користування земельною ділянкою. Установлення меж земельної ділянки в натурі не є компетенцією суду, а показання свідків не є належним доказом порушення цих меж. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові №285/1018/18 від 16.06.2020. Вимоги про скасування права власності відповідачки на земельну ділянку та похідної від неї вимоги щодо зобов`язання демонтувати огорожу можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №\~363/3641/17\~(провадження № 61-36341св18). Щодо покликань позивачки на виявлені накладки земельної ділянки відповідачки із земельною ділянкою, яка слугувала їм обом для спільного заїзду до їхніх домоволодінь, то суд зазначає наступне. Стороною позивача не надано суду схеми чи плану забудови села Смолин для встановлення чи земельна ділянка, яка слугувала спільним заїздом була відведена для цієї мети чи мала статус вулиці тощо. Користування ж земельною ділянкою без правової підстави як заїздом (проїздом) не створює правових підстав для виникнення у позивача законних прав на неї та підстав для їхнього захисту. За наведених обставин суд вважає, що позивачкою не доведено підстав для скасування державної реєстрації права власності відповідачки, не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав та законних інтересів як землекористувача суміжної земельної ділянки, у зв`язку з чим позов в цій частині до задоволення не підлягає. Враховуючи те, що судом не встановлено підстав задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності, суд не знаходить підстав для задоволення похідних позовних вимог в частині зобов`язання відповідачки демонтувати бетонну огорожу. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено повністю, судові витрати слід покласти на останню. \~На підставі\~наведеного,\~

Outcome: dismissed