Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] ,третя\~особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~позивача Управління\~сім`ї,\~молодіжної політики\~та захисту\~дітей Тернопільської\~міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 17.10.2015 вона\~зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від даного шлюбу в них є малолітній син [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. З листопада 2021 року відповідач перестав брати участь у вихованні сина, в тому числі допомагати матеріально. На даний момент, дитина потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з тим, що хворіє, потребує належного медичного догляду та розвитку, харчування, одягу. Також у позивача є витрати на оплату за оренду житла, комунальних послуг тощо. Позивач повністю беру участь у вихованні свого малолітнього сина. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Також позивач проживає разом з дитиною у квартирі. Також дитина перебуває на її утриманні, вона займається вихованням, постійно слідкує за станом його здоров`я, розвитком, піклується про нього. Позивачем створені усі необхідні умови для його розвитку. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, враховуючи, що\~відповідач ухиляється від батьківського обов`язку утримувати дитину та не надає матеріальну допомогу на утримання дитини,\~позивач просить позов задовольнити та\~стягнути в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в твердій грошовій сумі в розмірі 15 000,00 грн, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, та визначити місце проживання малолітньої дитини, разом із нею, за місцем її проживання, а також стягнути судові витрати. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просить позов задовольнити частково в частині стягнення аліментів, оскільки позивачем не подано доказів про наявність витрат на дитину у сумі 15\~000 грн, у той же час, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тому враховуючи супутні діагнози, які потребують додаткових витрат на лікування та обстеження, слід визначити розмір аліментів в сумі 7\~500 грн, в іншій частині відмовити. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, відповідач вважає, слід відмовити, оскільки відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини. Він не ухиляється від виховання сина, його матеріального забезпечення та бере участь у піклуванні про здоров`я сина. Відповідач вважає, що правильним було, щоб дитина приходила і проживала за місце його реєстрації, де зберігаються його особисті речі та іграшки. Незважаючи на ті обставини, що відповідач тимчасово перебуває за межами України, він підтримує тісний зв`язок із сином. Тому в задоволенні позову в цій частині просить відмовити. Позивач у судове засідання не з`явився, однак представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, визнав позов частково і підстав та обґрунтувань викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, через неявку всіх учасників справи. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що не заперечувалося сторонами. Від даного шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] ,\~про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 06.04.2016 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 737. Судом з`ясовано, що позивач [PERSON] разом із своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , проживають без реєстрації за адресою [ADDRESS] , що стверджується довідкою ОСББ «Добровдім» № 1 від 28.02.2025. [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що стверджується витягом з реєстру територіальної громади 2025/002512028 від 21.02.2025. [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 185 від 27.08.2019, виданою Байковецькою сільською радою. [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що стверджується витягом з реєстру територіальної громади 2025/002512024 від 21.02.2025. Судом встановлено, що позивач [PERSON] здійснює купівлю для дитини [PERSON] одягу, засобів гігієни, продуктів харчування також здійснює оплату медичних послуг, що підтверджується квитанціями та актами виконаних робіт і наданих послуг, медичними довідками. Відповідно до інформації про транзакцію [PERSON] здійснює переказ коштів на рахунок належний позивачу [PERSON] за період з жовтня 2024 року по травень 2025 року, що не заперечується позивачем. Рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 20.08.2025 року, № 1138, затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що відповідач ухиляється від батьківського обов`язку утримувати сім`ю та не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, а тому, є усі підстави для стягнення з нього аліментів. Суд часткового погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до\~статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом\~статті 51 Конституції України\~та\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 СК України\~визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Сімейний кодекс України\~виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.\~Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є працездатним та за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем, може виконувати свої обов`язки по утриманню дитини, що свідчить переказ позивачу за період з 01.05.2025 по 30.07.2025 коштів в розмірі 38\~034,50 грн. У зв`язку із тим, що дитина потребує матеріальної допомоги і відповідач зобов`язаний їй надати матеріальну допомогу, а тому, позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають до задоволення частково. Згідно ст. 191 Сімейного кодексу України,\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Визначаючи розмір аліментів, який на одну дитину не може бути меншим,\~ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,\~суд, з урахуванням вимог статті 182 СК України, враховує, стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, відсутність у відповідача\~на утриманні інших осіб,\~проживання та отримання заробітків за межі України, наявність власного житла, вважає, що слід задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 9 000,00 грн, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексації, щомісячно, починаючи з 01 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За таких обставин, суд вважає, що рішення суду підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання. Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Статтею 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою\~статті 7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. \~ \~ \~ \~За змістом частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед слід виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою\~статті 14 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 157 СК України\~передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша\~статті 161 СК України). Рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 20.08.2025 року, № 1138, затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] . Суд зазначає, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Також відповідачем у відзиві зазначав, що бажає, щоб дитина проживала за адресою [ADDRESS] , тобто за його зареєстрованою адресою проживання. Наведене свідчить\~про відсутність\~домовленості та\~наявність між\~сторонами неврегульованих\~питань щодо\~визначення місця\~проживання сина. При цьому, суд зазначає. що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20). Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування та доводами відповідача про відсутність предмету спору в справі. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29\~ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33\~Конституції). Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також суд зазначає, що при вирішенні спору щодо дитини судом на перше місце ставляться «як найкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення вказаного спору. Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одним з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є\~особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У статті 12 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.\~З\~цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. 01 квітня 2007 для України набула чинності Європейська конвенція про здійснення прав дітей\~від 25 січня 1996 року. Положеннями статті 3 Європейської конвенції передбачено права дитини бути проінформованим та висловити свою думку під час розгляду справи (судового розгляду). Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється наступними правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультації; мати можливість висловлювати свої думки; бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей передбачено порядок прийняття рішення судовими органами під час розгляду справи, що стосується дитини. Так, якщо внутрішнім законодавством дитина взнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у\~відповідних випадках консультує дитину сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб (у разі необхідності - приватно), якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Згідно зі\~статтею 171 СК України\~дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Сторони не заявляли клопотання про допит дитини. Враховуючи обставини справи, суд зазначає, що оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин є необ`єктивною, так як дитина ще не розуміє враховуючи їх вік, що зміна їх місце проживання не може вплинути на обставини, які відбулися або відбудуться, та на взаємовідносини, які склались між подружжям, тому враховуючи докази в справі, висновок органу опіки та піклування, сталість соціальних зв`язків матері з дитиною, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність негативного впливу на виховання і розвиток дитини, суд вважає, що слід визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини, що має першочергового значення при вирішенні зазначеного спору. Крім цього, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не є обмежений у своєму праві на спілкування з нею, турботу відносно неї та участь у її вихованні і може реалізувати свої права, шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, чи за судовим рішенням. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до позовних вимог, ціна первісного позову у даній справі становила 90 000,00 грн. Позовні вимоги задоволено частково на загальну суму 54 000,00 грн, в іншій частині відмовлено. Отже, розмір задоволених позовних вимог у пропорційному відношенні становить 60 % (54000*100/90 000). Отже, підлягає розподілу судові витрати в сумі 1 211,00 грн, які слід розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, 1 211,00 * 60/100 = 726,72 грн. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави 726,72 грн судового збору. Також, позивачем було сплачено за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини судовий збір в розмірі 1\~211,20 грн, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial