Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~У червні 2025 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Опалько О.М., звернувся до Ананьївського районного суду Одеської області з позовною заявою до Ананьївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 392 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2000 році придбав у пайщиків колишнього КСП «ПЕРЕМОГА» комплекс будівель та споруд № [NUMBER] , що розташований за адресою: с. Ананьїв Перший. Придбаний позивачем комплекс, складається з нежитлової будівлі, складу, вагової та навісу. З часу придбання позивач підтримує комплекс в належному стані, користується ним, виготовив технічну документацію. Однак, оформити право власності на придбаний комплекс позивач не має можливості у зв`язку з тим, що на час його придбання позивачеві надали лише розписку про отримання грошових коштів та майнові сертифікати. Ухвалою суду\~від 16\~червня 2025\~року відкрито\~провадження у\~справі в\~порядку загального\~позовного провадження\~та призначено\~проведення підготовчого\~судового засідання\~(а.с.20). 30 червня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с.23-28). Сторона відповідача вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Так, відповідач звертає увагу, що розписка не містить, крім прізвищ та номерів майнових сертифікатів, інформації щодо відомостей в обсязі достатньому для встановлення осіб - підписантів. Також, долучені копії майнових сертифікатів КСП «ПЕРЕМОГА» Ананьївського району Одеської області, не містять відмітки про виділення майна в натурі, що є підставою для оформлення прав власності на виділене майно. Документ, який посвідчує право власника на майновий пай - свідоцтво про право власності на майновий пай, яке видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства. Постанова Кабінету міністрів України від 28 лютого 2001 року за № 177 «Про врегулювання питань забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» та наказ Мінагрополітики України від 14 березня 2001 року за № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» визначали, що майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства, а саме таке свідоцтво (майновий сертифікат) з відміткою про виділення майна в натурі (однак в сукупності із актом приймання-передачі майна) можуть бути підставою для оформлення прав власності на зазначене (виділене) майно в установленому порядку. Отже, позивачем в позовній заяві не було надано належних аргументів та доказів щодо виділення в натурі відповідним громадянам (пайщикам колишнього КСП «ПЕРЕМОГА») комплекс будівель та споруд № 3, оскільки відсутнє свідоцтво про право власності на майновий пай члена підприємства та відсутня відмітка про виділення майнового паю в натурі. Також, розписка від 13 лютого 2000 року щодо передачі грошових коштів не містить ознак договору купівлі-продажу відповідно до статті 657 ЦК України, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Позивачем не представлено жодних доказів щодо наявності права на володіння зазначеним майном. За таких обставин, твердження позивача щодо придбання ним комплексу будівель та споруд № [NUMBER] колишнього КСП «ПЕРЕМОГА» не відповідає дійсним обставинам справи. В зв`язку з наведеним сторона відповідача просить в задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. 11 липня 2025 року через систему «Електронний суд» стороною позивача було подано заяву про відвід головуючого по справі судді Желяскова О.О. (а.с.29-31). 14 липня 2025 року під час підготовчого судового засідання в задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого по справі судді Желяскова О.О. по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Ананьївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено. Оскільки під час розгляду заяви про відвід сторона позивача була відсутня, у зв`язку з необхідністю повідомлення про результат розгляду зазначеної заяви, підготовче судове засідання було відкладено на іншу дату. 04 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від сторони позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.61-66). Відповідь позивача обґрунтована тими ж підставами та обставинами, що сама позовна заява. Ухвалою суду від 05 серпня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.70). 07 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідача надійшло заперечення щодо пояснень наведених позивачем у відповіді на відзив (а.с.74-81). Представник, як і у відзиві на позовну заяву, зазначає, що долучений доказ купівлі-продажу - розписка від 13 лютого 2000 року щодо передачі грошових коштів не містить ознак договору купівлі-продажу відповідно до статті 657 ЦК України, - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Акцентує увагу на тому, оскільки позивач не є пайщиком КСП «ПЕРЕМОГА» - особою, яка володіє часткою (паєм) у колективному сільськогосподарському підприємстві, тому на його ім`я не може бути видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена підприємства, так як свідоцтво про право власності на майновий пай, видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства, до списку додаються акт розрахунку уточненого пайового фонду, уточнена структура пайового фонду, уточнений перелік майна пайового фонду. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Опалько О.М. який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1528644 від 12 червня 2025 року (а.с.16) в судове засідання не прибули. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.82,83) та довідка про доставку електронного листа (а.с.71). Натомість, до початку розгляду справи, на електронну адресу суду від представника позивача надійшов лист, в якому просить розгляд справи 23 вересня 2025 року проводити у відсутність позивача та його представника (а.с.84). Представник відповідача - Ананьївської міської ради в судове засідання не прибув. Про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.72). Водночас через систему «Електронний суд» представник Ради, в особі її Голови, Тищенко Ю.С. надав клопотання, в якому просить здійснити розгляд справи, призначений на 23 вересня 2025 року, без участі відповідача. Позицію Ананьївської міської ради, викладену у відзиві на позовну заяву та у запереченні, підтримує. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с.85). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладене, положення частини третьої статті 223 ЦПК України, заяв/клопотань представників позивача та відповідача, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України « Про судоустрій і статус суддів»). Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Предметом спору у даній справі є визнання за позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі статті 392 ЦК України, яка передбачає, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, або якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Тобто, передумовою для звернення з позовом про визнання права власності на майно на підставі названої статті є сумніви у належності позивачеві цього майна, які виникають у інших осіб, неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втрата належних правовстановлюючих документів на майно. Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів та конкретних обставин, з якими закон\~пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Підстави виникнення права власності поділяються на такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, тобто первісні, та похідні, за якими право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. Відповідно до статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закоу\~або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами статтей 15, 16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. В постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 5006/5/39б/2012Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду зазначив, що з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України\~набуття права власності\~\~\~\~- це певний юридичний склад, з яким закон\~пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме, передбачених законом\~підстав, та у який, передбачений законом\~спосіб, позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-318цс15 від 24 червня 2015 року та Верховний Суд в постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 902/869/17. Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 07 червня 2018 року у справі № 912/111/14, від 27 березня 2019 року у справі № 27/193, від 11 червня 2019 року у справі № 918/1400/14, від 05 грудня 2019 року у справі № 914/73/18 вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України\~у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України\~є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір відносно нерухомого майна (комплексу будівель та споруд № 3), яке є майновим паєм членів КСП «ПЕРЕМОГА». Щодо виникнення у позивача права власності на вказане ним нерухоме майно за наслідками його придбання суд зазначає наступне. Згідно частин першої, третьої статті 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (в редакції станом на 01 січня 1998 року - дату видачі майнових сертифікатів (а.с.7 зворотний-8)) до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємств, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. У разі виходу з підприємства громадянин має право на пай натурою, грішми або цінними паперами. Указом Президента України « Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» від 29 січня 2001 року №62/2001 (далі - Указ № 62) Міністерству аграрної політики України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним державним адміністраціям наказано, зокрема, запровадження документального посвідчення права власності на паї шляхом видачі свідоцтв про право власності на пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнові сертифікати); забезпечення вільного здійснення права власності на паї, зокрема, передачі паїв в оренду з виплатою орендної плати в розмірі не менше одного відсотка вартості паю, купівлі-продажу, дарування, міни, передачі у спадщину; виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками паїв, індивідуально визнаних об`єктів зі складу майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств чи їх правонаступників стосовно майна. На виконання Указу № 62 Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2001 року винесено постанову № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» (далі - Постанова № 177), якою затверджено, зокрема, Методику уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі реорганізованих (далі - Методика). Відповідно до абзацу шостого пункту 2 Методики майновий пай частка майна члена підприємства у пайовому фонді, виражена у грошовій формі та у відсотках розміру пайового фонду. Також Постановою № 177 затверджено Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення (далі - Порядок) згідно пункту 13 якого, майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. \~ \~ \~ \~У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво. \~ \~ \~ \~Свідоцтво видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства. До зазначеного списку додаються такі документи: акт розрахунку уточненого пайового фонду; уточнена структура пайового фонду; уточнений перелік майна пайового фонду. \~ \~ \~ \~Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Відмову у видачі свідоцтва можна оскаржити в судовому порядку (пункт 14 Порядку). Відповідно до Рекомендацій щодо використання майна, яке перебуває у спільній частковій власності, затверджених наказом Міністерства аграрної політики України від 09 квітня 2001 року № 97, купівля-продаж майнових сертифікатів оформляється договором купівлі-продажу майнового паю, форма якого затверджена цим наказом. Як вбачається з форми договору купівлі-продажу майнового паю, цей договір підлягає нотаріальному посвідченню та до нього додається свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після укладення такого договору, щоб набути право власності на майновий сертифікат покупець повинен обміняти старе свідоцтво (майновий сертифікат), що оформлене на ім`я продавця, на нове, що видане на його ім`я (лист Міністерства аграрної політики України «Щодо видачі, обліку та погашення свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат)» від 05 травня 2001 року № 37-25-3-11/3923. Вимогу щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу майнового паю містить також положення статті 657 ЦК України, яким встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України\~право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 182 ЦК України\~встановлено,\~що право\~власності та\~інші речові\~права на\~нерухомі речі,\~обмеження цих\~прав,\~їх виникнення,\~перехід і\~припинення підлягають\~державній реєстрації. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до пункту 51 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), для державної реєстрації права власності у зв`язку із виділенням нерухомого майна в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств подаються: 1) свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника такого підприємства та печаткою; 2) акт приймання-передачі нерухомого майна. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Оскільки у даній справі об`єктом продажу було саме майновий пай, то оформлення продажу мало відбуватися шляхом укладення договору купівлі-продажу з його нотаріальним посвідченням та проведенням державної реєстрації переходу права власності.\~\~\~\~ Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. В частині першій статті 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Виходячи зі змісту статтей 334, 657 ЦК України, виникнення у позивача права власності на спірне нерухоме майно пов`язане з укладенням\~\~договору купівлі-продажу, його нотаріальним посвідченням та відповідної державної реєстрації. Натомість у даному випадку між сторонами (членами КСП/власниками майнових сертифікатів та позивачем) не було укладено договір купівлі-продажу у відповідності до вимог законодавства та як наслідок не отримано нове свідоцтво, а відтак у позивача не виникло право власності на майнові сертифікати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що оформити право власності на придбаний ним комплекс будівель і споруд № 3 не має можливості, у зв`язку з тим, що на час його придбання йому надали лише розписку про отримання грошових коштів та майнові сертифікати. Разом з тим позивачем не доведено, що його дій достатньо для набуття права власності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Обставини, на які посилається позивач, не дають підстав для констатації факту виникнення у нього права власності за відсутності укладеного договору купівлі-продажу, як обов`язкової умови виникнення такого права. Оскільки матеріали справи не містять доказів набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно, суд дійшов висновку про відсутність порушення права власності позивача та спрямованість цього позову не на визнання права власності, як передбачено в статті 392 ЦК України, а фактично на набуття права власності, що не відповідає наведеній правовій нормі. За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~ Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки предметом розгляду позовних вимог є визнання права власності позивача на придбане нерухоме майно саме на підставі статті 392 ЦК України,\~а не визнання договору (розписки), не посвідченого нотаріально, дійсним, судом не приймаються до уваги та не надається оцінка доводам сторони відповідача, а також заперечення позивача на такі доводи. \~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~В даному випадку підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності є відсутність зареєстрованого права та правовстановлюючих документів, тобто даний позов заявлений не для визнання права власності, а для набуття права власності, що не передбачено статтею 392 ЦК України. Оскільки у позивача не виникло право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, то і порушення права власності як такого не відбулося, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Відносно обрання позивачем способу захисту його прав шляхом подання позову в порядку статті 392 ЦК України, суд зазначає наступне. Згідно правової позиції, наведеної у пунктах 59-62 постанови Великої Палати Верховного Суду\~від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) за змістом статтей\~15 і 16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії «ефективності» таких засобів захисту та вимоги частин другої-п`ятої статті 13 ЦК України. Встановлені судом у даній справі обставини свідчать про те, що у позивача не виникло право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а тому не відбулося та не могло бути порушено права власності на це майно, що й стало підставою для висновку про відмову у задоволенні вимог, заявлених на захист цього права на підставі статті 392 ЦК України. Разом з цим цей висновок не спростовує виникнення у позивача інших (майнових) прав, які підлягають захисту (у тому числі з підстав, наведених позивачем при зверненні із вимогами у цьому спорі) у разі доведення факту їх порушення, оспорення або невизнання іншими особами, але з урахуванням того, що на етапі, на якому виникли спірні правовідносини, правова природа цих прав не пов`язана з реалізацією та захистом позивачем правомочностей власника. Зміст принципу диспозитивності у цивільному судочинстві, закріплений у\~статті 13 ЦПК України, полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власник розсуд. Судом не встановлено, що позивачем заявлено у спірних правовідносинах інші вимоги та/або підстави для вимог на захист прав на спірне майно. Отже висновок суду про відсутність порушених прав позивача щодо предмета спору не позбавляє його можливості в іншому спорі реалізувати свої права на спірний об`єкт в інший, передбачений законом\~спосіб, виходячи з правової природи порушених прав позивача, що є відмінними від права власності на цей об`єкт. Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частин першої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовляється, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed