Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

У квітні 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в якій позивач просив суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 17 614,00 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, було вчинено виконавчий напис нотаріуса № 30681, про стягнення у безспірному порядку з [PERSON] (далі - позивач), [INFO] , на користь ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» (далі - відповідач) заборгованість за споживчим кредитним договором № 1729925 від 02.07.2018 року, у розмірі 29 900,00 грн. На підставі вказаного виконавчого напису, відповідач ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» (Код ЄДРПОУ 41184403) звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження до приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадиги Володимира Васильовича (далі - третя особа - 2) та пред`явив його до виконання. 18.08.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Банадигою Володимиром Васильовичем, було відкрите виконавче провадження № [NUMBER], з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа та під час здійснення виконавчого провадження виконавцем були стягнуті з позивача кошти (з заробітної платні). У позовній заяві зазначено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18.03.2021 у справі №761/9500/24 визнано виконавчий напис, вчинений Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною від 18 березня 2021р., зареєстрований в реєстрі за № 30681, таким, що не підлягає виконанню. Позивачем вказано, що в даному випадку стягнуті виконавцем з позивача, на користь відповідача кошти є безпідставним. Виконавче провадження було закінчене, як вбачається з постанови виконавця від 28.06.2024 року, залишок нестягненої суми виконавчим документом 12 286.24 гривня (UAH); стягнутого виконавчого збору/сума стягне винагороди приватного виконавця 1761.38 гривня (UAH). Отже від суми 29 900,00 грн. відняти залип нестягненої суми за виконавчим документом 12 286.24 гривня, виходить 17 614 грн., це кошти, які по факту були стягнуті з позивача. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом та позивач посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України просить суд позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2025 року було відкрито провадження в цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26.05.2025 до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про долучення доказів, а саме відповідь приватного виконавця про розподіл коштів. Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, в позовній заяві просив розгляд проводити без його участі та зазначено, що він не заперечує проти . Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року у цивільній справі № 761/9500/24 позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП», треті особи: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна, Приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Бангадига Володимир Васильович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною від 18 березня 2021р., зареєстрований в реєстрі за № 30681, таким, що не підлягає виконанню та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 21.06.2024, що підтверджується відповідною відміткою в Єдиному державному реєстру судових рішень. Вказаним рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року у цивільній справі № 761/9500/24 встановлено наступні обставини. 18 березня 2021 р. було вчинено третьою особою 1 виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 30681, за яким з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 29900,0 грн., яка складається: простроченої заборгованості за сумою кредиту - 3000,0 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 26900,0 грн. Стягнення проводилось з 01 серпня 2018р. по 03 березня 2021р. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадигою В.В. від 18.08.2021 було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 30681 виданого 18.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В. Так, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хмельницької області Банадигою В.В. від 28.06.2024 про закінчення виконавчого провадження закінчено виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 30681 виданого 18.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В. У вказаній постанові зазначено, що до офісу приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадиги В.В. надійшла заява боржника про закінчення виконавчого провадження разом із рішенням суду по суті справи №761/9500/24, яке згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 21.06.2024 року. Виконавче провадження підлягає закінченню. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 12286.24 гривня (UAH); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 1761.38 гривня (UAH). Згідно листа Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хмельницької області Банадигою В.В. від 19.05.2025 вих. №13808 вказано, що офісом приватного виконавця у порядку примусового виконання виконавчого провадження [NUMBER] по виконанню виконавчого напису Приватного нотаріусу Обухівського нотаріального округу Київської області Головкіної Я..В. №30681 виданий 18.03.2021 про стягнення з громадянина(-ки) України, яким (якою) є [PERSON] , який(-а) є Боржником за Кредитним договором 1729925 від 02 липня 2018 року, укладеним з ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП», далі іменований - Стягувач, заборгованість за Кредитним договором 1729925 від 02 липня 2018 року. Сума заборгованості складає 29 900,00 (Двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот гривень 00 копійок). За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із Стягувача за домовленістю сторін. Загальна сума, що підлягає стягненню - 29 900,00 (Двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот гривень 00 копійок). 28.04.2024 на підставі п. 5 ч.. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» було закінчено вказане виконавче провадження. Під час примусового виконання вищевказаного рішення виконавцем було вжито заходи, які передбачені ст. 10, ч. 1 ст. 48., 68, 69, 70,71, 72 Законом України «Про виконавче провадження», що призвели до часткового його виконання та як результат - отримання з боржника коштів у сумі 19 875,62 грн., з яких: - 17 613,76 сума коштів до стягнення на користь стягувача; - втрати ВП: 500,48 грн.; - виконавчий збір/основна винагорода ПВ: 1 761,38 грн. Таким чином, судом встановлено, що у виконавчому провадження виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Обухівського нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В. №30681 виданого 18.03.2021 з позивача [PERSON] було стягнуто грошові кошти на користь стягувача у розмірі 17 613,76 грн.. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Статтею 76 ЦПК України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено належність доказів належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсність обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають знач для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому відповідно до частини 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи те, що правова підстава для стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису зареєстрованого в реєстрі за № 30681 від 18.03.2021 таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з позивача на користь відповідача ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» коштів в розмірі 17 613,76 грн. було безпідставним та підлягає стягненню на користь позивача. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимоги та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 17 613,76 грн., що становить борг за виконавчим документом, який був перерахований на рахунок стягувача (Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП»). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на корись держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Крім того, позивачем, заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача понесених судових витрат, зокрема на професійну правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу надано до суду копії наступних документів: договір про надання правничої допомоги № 221/25 від 01 квітня 2024 року, опис надаваємих послуг до Договору про надання правової/правничої допомоги №221/25 від 01.04.2025, копію ордеру, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4881/10 від 31.05.2012. Так, між позивачем та адвокатом Кожем`яченком В.В. укладено договір про надання правничої допомоги № 221/25 від 01.04.2025 року. Відповідно до п. 1.1. даного Договору, за цим договором адвокат зобов`язується за завданням Клієнта надавати Клієнту правовому допомогу, а клієнт зобов`язується оплати надання послуг та фактичні витрати Адвоката, необхідні для виконання цього договору. Метою даного договору (зокрема, але не виключно) являється бажання клієнта в судовому порядку стягнути безпідставно набуті грошові кошти отримані стягувачем, представляти інтересів Клієнта в цьому питанні в судах всіх інстанцій. Відповідно до п. 2.1.-.2.5. Договору Гонорар - форма винагороди адвоката за надання послуг, передбачених цим Договором. Розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами. Винагорода адвоката за надання правової допомоги (гонорар) визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюються в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Сплата гонорару не залежить від досягнення адвокатом позитивного результату.. За надання правової (правничої) допомоги, відповідно до даного договору. Клієнт сплачує адвокату фіксовану суму гонорару в розмірі 15 000,00 грн. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17. «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує CCIIJI. присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі N 362/3912/18 (провадження N 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі N 201/14495/16-ц (провадження N 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. В постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суд у справі 910/9714/22 від 02 лютого 2024 року вказано, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами,

Outcome: partial