Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить суд стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя в сумі 120400,00 грн; стягнути витрати зі сплати судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.04.1991 між [PERSON] та [PERSON] у Міському відділі ЗАГС м. Бердичіва Житомирської області укладено шлюб, актовий запис № 257. У період шлюбу народилися діти: [PERSON] , 1992 р.н.; [PERSON] , 1995 р.н.; [PERSON] , 2003 р.н. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.12.2013 шлюб між сторонами розірвано. Також, у період шлюбу відповідач, на підставі Договору довічного утримання від 27.10.1997, набула у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 84.7 кв.м. (далі по тесту - Будинок) (копія Договору додається). Відповідач звернулась до позивача з проханням надати згоду на відчуження вказаного Будинку. Умовою для надання такої згоди було те, що після продажу Будинку, відповідач зобов`язувалась компенсувати позивачу половину вартості майна, яке буде проданим. 22.01.2021 позивач надав згоду на відчуження Будинку, який перебуває у спільній сумісній власності, про що надано нотаріально посвідчену Заяву - згоду подружжя. У подальшому відповідач реалізувала спільне з позивачем право на розпорядження набутим в період шлюбу майном шляхом відчуження Будинку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (далі по тексту - Інформація) від 10.11.2021. Згідно з вказаною Інформацією, 06.02.2021 здійснена державна реєстрація права власності на Будинок за гр. [PERSON] . Як слідує зі скріншоту з інтернет сайту з продажі нерухомості, 21.11.2020 додано оголошення про продаж Будинку за ціною 23 000 дол. США. У подальшому, на численні звернення позивача щодо виконання усної домовленості, яка попередньо була досягнута між сторонами, про компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя, відповідач відповідала відмовою, у зв`язку із чим відбулося порушення прав Позивача, за захистом яких останній вимушений звернутись до суду. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.02.2024 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя передано за підсудністю на розгляд Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області. Постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2024, апеляційну скаргу позивача [PERSON] - залишено без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07.02.2024 - без змін. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2024, визначено Головуючу суддю - суддю Большакову Т.Б. Ухвалою суду від 29.05.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про компенсацію за належну частку у спільному майні подружжя - залишено без руху. 24.06.2024 на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху до суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 25.06.2024 позовну заяву повторно залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків, які були ним усунені 10.07.2024. Ухвалою суду від 12.07.2024 відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання та повідомленням сторін. Витребувано у приватного нотаріуса копію договору купівлі-продажу від 06.02.2021, зареєстрованого у реєстрі за № 424, житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] . 01.08.2024\~на адресу\~суду надійшов\~відзив на\~позовну заяву, в якому позивач проти задоволення позову заперечує з наступних підстав. До 1999 року сторони проживали у будинку [ADDRESS] у будинку родички позивача - [PERSON] . В цей час ними було здійснено самочинну прибудову до цього будинку: приміщення 1-7 та веранду І. В подальшому вказане самочинне будівництво було введено в експлуатацію для чого відповідач попередньо отримала право на користування земельною ділянкою за договором оренди. Позивач не приймав участі в утриманні цього будинку та сплаті орендної плати. [PERSON] не мала власної сім`ї та відчувала особисту приязнь до відповідачки, переймалась її майбутнім та хотіла, щоб належний їй будинок залишився відповідачці. З цих підстав 27.10.1997 [PERSON] та відповідач підписали договір довічного утримання. предметом договором був житловий будинок [ADDRESS] (надалі будинок [ADDRESS] ). У 1999 році сім`я [PERSON] переїхала до м. Київ, де проживає й на даний час. З 1999 року ані позивач, ані відповідач умови договору довічного утримання не виконували: позивач навчався у Національній академії оборони України, а в подальшому проходив військову службу; відповідач не мала фізичної можливості, оскільки здійснювала догляд за малолітніми дітьми та мала захворювання, що обмежували її у русі, що підтверджується відповідними медичними записами. Догляд за [PERSON] та фактичне виконання договору довічного утримання здійснювала мама відповідача - [PERSON] та [PERSON] за рахунок своїх особистих коштів та підтримки інших родичів. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відповідач звернулась до нотаріуса за припиненням заборони, накладеної на будинок відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Отже, позивач з 1999 року до 07.08.2007 не приймав жодної участі у виконанні умов договору довічного утримання. Позивач приймав участь у виконанні договору довічного утримання нетривалий проміжок часу, відповідач вважає, що належна йому частка у майні (компенсації його вартості) не може становити таку суму та підлягає зменшенню. Додатковою підставою для цього відповідач вважає той факт, що позивач з 1999 року не приймав жодної участі в утриманні будинку [ADDRESS] ані під час перебування у шлюбі, ані після його розірвання, сплаті платежів за землю під будинком, не ніс витрат, пов`язаних з оформленням документів для відчуження будинку, податків за здійснення такого. Окрім того, за час перебування у шлюбі позивач ухилявся від матеріального утримання сім`ї, витрачав зароблені ним кошти на власні потреби та інтереси. Після розірвання шлюбу позивач теж ухилявся від фінансової підтримки доньок, що зумовлювало звернення відповідача до суду з позовами про стягнення аліментів на утримання доньок та додаткових витрат на лікування. У 2020 у доньки сторін [PERSON] діагностовано ряд захворювань. В ході неодноразових консультацій лікарі-травматологи повідомляли відповідача про необхідність здійснення оперативного втручання задля уникнення в подальшому незворотніх ускладнень. У зв`язку з наявними захворюваннями [PERSON] постійно проходила лікування та обстеження, витрати на які несла відповідач. Позивач відшкодовував витрати на лікування виключно за судовим рішенням. Оскільки у відповідачки доходи були незначними та не стабільними, вона шукала додаткове джерело коштів для проведення лікування доньки. Так як на допомогу позивача у лікуванні [PERSON] розраховувати не приходилось, таким джерелом став будинок у м. Бердичеві. У листопаді 2020 року було розміщено оголошення про продаж будинку за ціною у 23 000 дол. США. Вказана вартість була сформована відповідачем самостійно, без попереднього огляду будинку на основі рекламних оголошень по регіону на сході будинки за площею та роком побудови. Після перемовин та оцінки будинку суб`єктом господарювання було погоджено, що будинок продається за 240800 грн. При зверненні до нотаріуса, останній повідомив, що оскільки договір довічного утримання було укладено у період шлюбу, то будинок є спільною сумісною власністю, а тому на його відчуження потрібна згода позивача. Не маючи часу на судові спори, відповідач звернулась до позивача за втриманням такої нотаріально засвідченої згоди. Позивач погодився надати нотаріально засвідчену згоду за умови відкликання відповідачем декількох виконавчих документів по витратах на лікування доньки, що на той час перебували на примусовому виконанні. Вимоги про подальшу компенсацію вартості будинку позивач не заявляв. Як позивач, так і відповідач дотримались вказаної домовленості, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія згоди позивача на укладання договору та довідка з відділу виконавчої служби про відкликання виконавчих документів. З січня 2021 року до часу подання позову позивач жодного разу не заявив до відповідача вимогу про компенсацію йому частки вартості будинку [ADDRESS] . Відповідач дійсно використала вказані кошти в інтересах доньки [PERSON] , витративши на її навчання: з 01.09.2023 по 30.06.2024 [PERSON] навчалась в вищому учбовому закладі на території Польщі. Навчання здійснювалося за денною формою. Відповідач вважає, що кошти отримані від продажу будинку [ADDRESS] використанні в інтересах сім`ї. Оскільки позивач не приймав участі у виконанні договору довічного утримання з 1999 року, не приймав участі в утриманні будинку [ADDRESS] , не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, належна йому частка підлягає зменшенню до 1/9 ( [PERSON] уклала з відповідачем договір довічного утримання 27.10.1997 померла [INFO] . Отже, договір довічного утримання мав виконуватись з 27.10.1997 по 07.08.2007 включно, тоді як позивачем виконувався лише до 1999 року, тобто лише 1 рік). Таким чином, грошовий еквівалент частки позивача становить 26755,56 грн. (240800,00/1/9), який був використаний в інтересах сім`ї - на покриття частки позивача у витратах на навчання доньки [PERSON] . Вказує, що позивач визначає ціну позову та заявляє до стягнення вартість у сумі 337 500,00 грн., що визначена на підстав звіту суб`єкта оціночної діяльності. Вказаний звіт здійснено суб`єктом оцінювання станом на 20.06.2024 без фактичного огляду об`єкта оцінювання, про що вказано у самому звіті. Водночас, будинок [ADDRESS] був відчужений ще 06.02.2021. З вказаного часу новими власниками було проведено ряд ремонтних робіт, в результаті чого його вартість збільшилась, без вкладення позивача та відповідача у це. Окрім того, оцінка здійснена з урахуванням курсу валют на поточну дату, тоді як будинок [ADDRESS] було відчужено ще у лютому 2021 року. Указаний звіт не може вважатись належним доказом вартості будинку [ADDRESS] , що підлягає стягненню у даній справі. Будинок [ADDRESS] було відчужено за згодою позивача. Більш того, у наданій ним заяві-згоді подружжя зазначено, що укладення майбутнього договору відповідає його інтересам, умови майбутнього договору йому зрозумілі і відповідають реальній домовленості. Отже, позивача влаштовувала вартість будинку у сумі 240800,00 грн., про саме таку ціну договору він був обізнаний. Таким чином, визначення ринкової ціни на час розгляду справи будинку, який був відчужений за згодою позивача за ціною, яка його влаштовувала буде суперечити положенням Сімейного кодексу України та порушуватиме права відповідача. Ураховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову, стягнути на користь відповідача понесені судові витрати. 19.09.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що ВП ВС у своїй постанові від 14.11.2018 справа № 14- 308цс18 сформувала правову позицію, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. З наданих відповідачем разом з відзивом на позовну заяву доказів вбачається, що остання в повній мірі скористалась наданими законодавством України способами на отримання з позивача аліментів на утримання спільних дітей (аліменти на утримання дитини до досягнення повноліття; аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання; додаткові витрати на утримання дітей (лікування та навчання). На підтвердження наведеного вище відповідачем надано численні рішення суду та інформацію про стан виконавчих проваджень. Згідно з рішень Солом`янського районного суду м. Києва № 760/678/22 від 17.04.2023 та № 760/18299/20 від 22.11.2021 з позивача на користь відповідача стягнуто 15 822,78 грн. додаткових витрат на утримання спільної доньки, професійну правову допомогу у розмірі 9000,00 грн. та на користь держави 1816,00 грн. судового збору. Отже, враховуючи, що на виконанні Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МУЮ знаходилось 4 (чотири) виконавчих проваджень про стягнення з позивача на користь відповідача додаткових витрат на утримання доньки, витрати на професійну правничу допомогу на підставі вище зазначених рішень суду, вже винесені у 2022 році, тобто після надання згоди позивачем будинку та частково стягнуті з позивача у сумі 16 830,25 грн., про що свідчить лист від Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МУЮ. Відповідно листа Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві управління з питань та виплат від 08.07.2024, стягнення заборгованості зі сплати аліментів з пенсії позивача на користь відповідача виконано в повному обсязі в червня 2024 року, в зв`язку з погашенням заборгованості. Отже, заборгованість та самоусування від виконання батьківських обов`язків з боку позивача є надуманим відповідачем та її представником. Щодо навчання [PERSON] в Польщі, договір оренди квартири, договір про сплату за навчання [PERSON] , то у постанові КЦС ВС від 08.05.2023 у справі № 756/9882/19, дійшов висновку, про те, щоб стягнути додаткові витрати на навчання у приватному навчальному закладі дитини, та вказали, що обрання навчального закладу здійснювалося обома батьками. З боку позивача не було надано згоду на навчання [PERSON] за межами України, а саме в Польщі. Крім того, в м. Бердичіві наявні медичні навчальні, які надають не гіршу освіту ніж в Польщі та і на безоплатній основі. Також в м. Бердичіві в своїй квартирі проживає мати відповідачки, що надає можливість навчатися та проживати безкоштовно. Про відсутність будь-яких домовленостей з відповідачем також свідчить і той факт, що сума боргу по виконавчому провадженні складала 26 638,78 грн, натомість будинок було продано мінімум за 240 800 грн (120 400 грн мала б компенсуватись позивачу), а відтак, вказані суми навіть приблизно не є співмірними між собою. Додатково зазначає, що існування заборгованості по сплаті аліментів (якої не існує), з огляду на обставини та положення ст. 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено. Даний висновок викладено в постанові Верховного суду від 15.11.2023 у справі № 521/11825/20. Ухвалою суду від 19.09.2024 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позові. Додатково позивач пояснив, що йому не відома вартість будинку, при продажу не був присутній. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві. Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного пристрою на підставі ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню. Згідно зі ст. 22 КпШС України (чинного на час набуття права власності) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні норми передбачені у ст. 60 CK України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі\~ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 4\~ст.65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За системним тлумаченням ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним\~правилом власник\~самостійно розпоряджається\~своїм майном.\~Розпорядження об`єктом\~спільної власності\~(часткової\~чи сумісної)\~має свої\~особливості,\~одночасно майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно)\~(ч.\~1\~ст.355 ЦК України). За вимогами\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Також ч.\~1\~ст.70 СК України\~в становлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (ст. 369 ЦК України, ч. ч. 3, 4 ст. 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Частиною 1 ст. 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У ч. 2 ст. 755 ЦК України зазначено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом\~\~встановлено, що сторони уклали шлюб 27.04.1991 у Міському відділі ЗАГС м. Бердичева Житомирської області, актовий запис № 257. 27.10.1997 [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, за умовами якого передала у власність [PERSON] належний їй будинок під номером [ADDRESS] на умовах її довічного утримання. Договір посвідчений державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Гусак С.С., зареєстрований в реєстрі за № 65. В указаному договорі зазначено, що [PERSON] приймає у власність вказаний жилий будинок [ADDRESS] , зобов`язується повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її продуктами, одягом, доглядом, зберегти в її безоплатному довічному користуванні вищевказаного жилого будинку. Ціна відчужуваного цілого жилого будинку 2752 грн. Зміст ст. ст. 425-429 ЦК України та ст. ст. 22, 30, 42, 67 Земельного кодексу України роз`яснено. [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.12.2013, справа № 2-5732/12, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено, шлюб розірвано. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 12.05.2015; свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 19.11.2019. 22.01.2021 [PERSON] надав згоду своїй колишній дружині [PERSON] (шлюб зареєстровано 27.04.1991, шлюб розірвано 06.12.2013) на продаж за ціною та на умовах на її розсуд, а також на укладення та підписання Договору купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку [ADDRESS] , набутого ними під час зареєстрованого шлюбу. 06.02.2021 за договором купівлі-продажу житлового будинку, [PERSON] (прізвища до зміни (шлюбу) - [PERSON] , [PERSON] ) передала у власність (продала), а громадянин [PERSON] прийняв у власність (купив) цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Відчужуваний житловий будинок розташований на неприватизованій земельній ділянці кадастровий номер 1810400000:01:011:0201, загальною площею 0,1000 га. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 240800,00 грн (п.п. 2.1. договору). Ринкова вартість відчужуваного житлового будинку, відповідно до Висновку суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 26.01.2021 становить 240800,00 (п.п. 2.3. договору). Відповідно до звіту про оцінку житлового будинку загальною площею 84,70 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складений ТОВ "СПЕЦЮСТ" № 20.06.2024-4, ринкова вартість об`єкта оцінки, без врахування вартості земельної ділянки, станом на дату оцінки (20.06.2024) становить 675000,00 грн. У судовому засіданні свідок [PERSON] , мати позивача, пояснила, що сторони приїхали з Німеччини у 1992 році, у них були кошти, планували будуватись і тітка відповідача запропонувала свій будинок. Вони там оселились і позивач добудовував будинок: четверту кімнату, на кухні клав плитку, підвів воду, зробив скляну стелю, поклеїв шпалери, зробив фасад, гойдалки, площадку. Тітка у 1997 році уклала договір довічного утримання. Всі роботи по будинку здійснювались до 1999 року. У 1999 році сторони переїхали у м. Київ. Свідок [PERSON] , мати відповідача у судовому засіданні, зазначала, що сторони 6 років проживала у будинку тітки, з того часу як повернулися з Німеччини і до 1999. Свідок сказала щоб тітка зробила договір на відповідача. Сторони проживали у цьому будинку і ні за що не платили. Свідок з сестрою займалася доглядом тітки, її ховала. Свідок [PERSON] , тітка відповідача, повідомила, що тітка позивача уклала договір довічного утримання з відповідачем. Сторони проживали у будинку померлої, нічого там не робили, позивач весь час був на роботі. А потім виїхали у Київ проживати. У судовому засіданні свідок [PERSON] , донька сторін, вказувала, що пам`ятає фрагментами як проживали у будинку тітки позивача, з 1999 року вони всі проживали у м. Києві. Відомо, що продали цей будинок, бо потрібні були кошти на лікування молодшої сестри. Була згода, що мама забирає виконавчий лист, а тато дає згоду на продаж будинку. Відповідач, допитана як свідок, пояснила, що на момент посвідчення угоди нотаріус пояснила, що житло буде лише її. До 1999 проживали у Бердичеві. Позивач казав, що то не його житло і нічого не робив. Продали будинок, бо потрібні були кошти на лікування доньки. Продали за 9000 доларів, бо стан був аварійний. Згоду позивач надавав довго, була домовленість, що вона його зніме зі списку боржників в обмін на продаж. Про кошти, що вона мала йому сплатити, розмови не було. Вивчивши матеріали цивільної справи та надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення сторін, та допитавши свідків, суд дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 22 КпШС України (чинного на час набуття права власності) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні норми передбачені у ст. 60 Сімейного кодексу України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, законодавець встановлює презумпцію спільності майна, придбаного подружжям під час шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17. Матеріалами справи підтверджено, що договір довічного утримання, укладений 27.10.1997, тобто право власності на спірне майна набуто за час перебування сторін у шлюбу. Суд звертає увагу на те, що майно, набуте відповідачем за договором довічного утримання, набуте за відплатним договором під час перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, відсутність судового рішення про визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно їй, оскільки докази на спростування презумпції спільного майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні. На спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя відповідач не надала належних та допустимих доказів. Отже договір довічного утримання від 27.10.1997 укладено відповідачкою в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були її власні, особисті інтереси, матеріали справи не містять. Твердження відповідача про те, що догляд за тіткою за договором довічного утримання здійснювала її мати не свідчить також про те, що майно є її особистою власністю. У постанові Верховного Суду у справі №185/3086/18 від 01.04.2021\~\~зазначено, що установивши, що договір довічного утримання укладено в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були її власні, особисті інтереси, так само як і доказів того, що вона самостійно несла матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання матеріали справи не містять, суд апеляційної інстанції, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя, обґрунтовано вважав, що майно, набуте відповідачем за договором довічного утримання, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках. З огляду на викладене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення компенсації з відповідача 337500,00 грн, як половини вартості. Зазначений розмір підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема звітом про оцінку житлового будинку № 20.06.2024-4, який складений ТОВ "СПЕЦЮСТ". Суд вважає\~помилковими посилання\~відповідача на\~те,\~що звіт\~про оцінку\~майна,\~наданий позивачем,\~є неналежним\~доказом,\~оскільки відповідно\~до положень\~ч.\~1\~ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Доводи відповідача про те, що вартість спірного майна є меншою не беруться до уваги, оскільки особа може вимагати виплати вартості частки члена подружжя у майні, визначену на дату пред`явлення позовних вимог. V. Розподіл судових витрат На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним судові витрати у вигляді судового збору. Таким чином, з відповідача на користь позивача за позовну вимогу про розірвання шлюбу підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3375,00 грн.

Outcome: approved