Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі - відповідач, ТОВ «Дієса») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та витрати на правову допомогу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що до 23.08.2028 року перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Дієса» та була звільнена посади з бухгалтера складського обліку департаменту логістики дистрибуції та сервісу Розподільчого центру, на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу від 22.08.2023 року № Z00/22/08/012. Позивачу видано копію наказу про звільнення, в якому ознайомлено з компенсацією за 32 календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки, яка мала бути виплачена при звільненні. Інших, належних при розрахунку виплат, як то розмір вихідної допомоги чи розмір заборгованої зарплати, в копії наказу не зазначено. Розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, ні в день звільнення, а ні згодом, на вимогу позивача, Відповідачем не були надані. Суми, що належать до виплати при звільненні, не виплачені. Останнє зарахування коштів від ТОВ «Дієса» на картковий рахунок позивача № [NUMBER] було 24.07.2023 року з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за червень 2023 року» в сумі 2 724,52 грн. без ПДВ. Позивач зазначає, що ще в переддень звільнення і в день звільнення кілька разів зверталась в усному порядку до керівництва ТОВ «Дієса» з проханням надати письмове повідомлення про нараховані та не виплачені суми при звільненні та виплатити заборговану заробітну плату і належну компенсацію за невикористану відпустку, проте усі звернення були проігноровані відповідачем з посиланням на настання форс-мажорних обставини. Відповідач не надав позивачу ні у період трудових відносин, ані після звільнення жодного доказу, що саме департамент логістики, дистрибюції та сервісу, де працювала позивач, зазнав форс-мажору або наслідків бойових дій чи інших обставин непереборної сили. Позивач зазначає, що юридично вірним є письмове повідомлення роботодавцем свого працівника про настання форс-мажору за процедурою, яка передбачена законодавством (наказ, розпорядження, договір, тощо). Лише так особа будете захищеною від заперечень протилежної сторони і матимете належний доказ в суді про існування форс-мажору. Розміщення ж 01.06.2023 року інформації про форс-мажорні обставин на загальнодоступному ресурсі для працівників «MyEldoLife» не є письмовим повідомленням працівника. Не надходило такого повідомлення і будь-яким іншим способом, який дозволяє зафіксувати факт надсилання листа, заяви тощо про настання форс-мажорних обставин. Позивач стверджує, що її не було ознайомлено з наказом під особистий підпис, що засобом комунікації між підприємством і працівниками є електронний ресурс для працівників, - «MyEldoLife». Крім того, станом на дату подання позовної заяви, провадження у справі про банкрутство ТОВ «Дієса» № 910/12677/23 Господарським судом міста Києва не відкрито. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 року та ухвалу Господарського суду міста Києва від 24.04.2024 року у справі № 910/3368/23 скасовано, ухвалено у справі № 910/3368/23 нове рішення: відмовити в затвердженні плану санації ТОВ «Дієса». Оскільки на момент подання позовної заяви відповідач так і не надав позивачу розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, то розрахунок заборгованості невиплаченої заробітної плати при звільненні був проведений самостійно за індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, форма ОК - 5 (довідка ОК-5, згенерована на 19.03.2025 року додається). Відсутність у позивача можливості щодо подання довідки про заборгованість по заробітній платі, не може тлумачитися на шкоду працівнику та бути підставою обмеження права на отримання заробітної плати, яка є джерелом його існування. Тим більше, в площині трудових правовідносин, безумовно, тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Співставивши дані виписки банку, з даними Довідки ОК-5 вбачається, що за період з червня 2023 року по серпень 2023 року позивачу нараховано та не виплачено заборгованість по заробітній платі: за червень 15000,0 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 12075,0 грн. - 2724,52 грн. (що зараховані на картковий рахунок 24.07.2023) = 9 350,48 грн., за липень 15215,63 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 12 248,58 грн., за серпень 26918,96 - 19,5% (18%-ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 21 669,76 грн. Отже, всього на момент остаточного розрахунку при звільненні, станом на 23.08.2023 року борг за організацією по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі (включаючи компенсацію за невикористану відпустку), яку позивач просить суд стягнути з відповідача склав : 43 268,82 грн. без ПДВ, а саме: не виплачена зарплата за частину червня 2023 року - 9 350,48 грн. + не виплачена зарплата за липень 2023 року - 12 248,58 грн. + не виплачена зарплата за серпень 2023 року (включаючи компенсацію за 32 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки) - 21 669,76 грн. З урахуванням наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 43 268,82 грн. без ПДВ та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 653,76 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2025 року відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16.07.2025 року Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2025 року відкладено розгляд справи на 25.09.2025 року. 29.07.2025 року від ТОВ «Дієса» до суду подало додаткові пояснення, в яких відповідач у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку просив відмовити, оскільки між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом №3000-240827 від 23.04.2024 року, та неможливістю належного виконання ТОВ «Дієса» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача, є причинно-наслідковий зв`язок. Крім того, з урахуванням складності справи, просив зменшити суму на правову допомогу до 4 000,00 грн. 31.07.2025 року представником позивача до суду надані заперечення на пояснення відповідача, відповідно до яких зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів того, які підтверджують повідомлення роботодавцем свого працівника, що відповідач перебуває під впливом форс-мажорних обставин із зазначенням дати виникнення обставин та дати ознайомлення під особистий підпис працівника; сертифікат, який підтверджує неможливість виконання зобов`язань за трудовим договором, з належного розрахунку при звільненні роботодавцем позивачки, у день її звільнення; інформацію про інформування всіх працівників відповідача про ресурс «MyEldoLife» із їх підтвердженням про ознайомлення з цим інформуванням. У судове засідання, призначене на 25.09.2025 року, позивач та його представник не з`явилися, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у їх відсутності. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд установив, що 22.08.2023 року [PERSON] була звільнена з посади бухгалтера складського обліку департаменту логістики дистрибуції та сервісу Розподільчого центру, на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу від року № Z00/22/08/012, з виплатою працівнику компенсації за 32 днів невикористаної відпустки. В день звільнення виплата всіх сум, що належали йому від підприємства, роботодавцем не проведена. Згідно розрахункового листка, наданого відповідачем, заборгованість на день звільнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 40 544,32 грн. Останнє надходження коштів позивачці за липні 2023 року . Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Заборгованість на день звільнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, становить 40 544,32 грн, згідно розрахункових листів, яка підлягає стягненню з відповідача. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] просила стягнути з ТОВ «Дієса» витрати на правничу допомогу у розмірі 8 653,76 грн. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правничу допомогу. У ст. 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За перевіркою матеріалів справи суд не вбачає доведених та документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати. Відтак, відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 908,19 грн. (93,72 % задоволеного позову, з урахуванням коефіцієнту 0,8). Згідно з вимогами ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню. Суд зазначає у резолютивній частині рішення присудженні до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця. Враховуючи викладене,

Outcome: partial