Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 20.08.2023р. в розмірі 4000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.08.2023р. між сторонами укладено договір позики на суму 6050 доларів США на строк до 20.04.2024 року, про що відповідач надав власноручно написану розписку. 2050 доларів США відповідач повернув своєчасно, а решту коштів у зазначений строк відповідач не повернув, а тому просить стягнути борг в примусовому порядку в розмірі 4000 доларів США. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав та просив задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що дійсно позичив в позивача 6050 доларів США, проте повернув 5904,88 доларів США, тому залишок становить 145,12 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 20.08.2023р. між сторонами укладено договір позики на суму 6050 доларів США на строк до 20.04.2024 року, про що відповідач надав власноручно написану розписку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі на надав відповідачу грошові кошти в розмірі та в строки, встановлені договором. На підтвердження отримання зазначеної суми відповідачем видано власноручно написану розписку. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №369/3340/16ц від 22 серпня 2019 року за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику. Розписка є також належним доказом для підтвердження наявності факту заборгованості відповідача, оскільки містить всі необхідні реквізити, які повністю узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/4946/16ц від 08 липня 2019 року. Сторонами підтверджено, що відповідач повернув позивачу 2050 доларів США, проте свої зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 4000 доларів США у визначені договором позики строки не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість в даному розмірі. З огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто в повному обсязі, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про сплату більшої суми боргу, оскільки з поданих розрахунків не вбачається кому саме відповідач перераховував кошти з рахунку. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1640,00 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. На підставі наведеного та

Outcome: approved