Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

21 липня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву обґрунтовує тим, що 25.06.2025 позивач звернувся через веб-портал електронних послуг з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. До заяви був наданий необхідний пакет документів для призначення пенсії. Заяву було розглянуто з урахуванням вимог положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок), Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 №13-1. 03.07.2025 Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачу було відмовлено в призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки за результатами розгляду доданих до заяви документів до страхового стажу не враховано та не взято до уваги періоди роботи згідно трудової книжки [NUMBER] від 08.08.1983, оскільки на титульній сторінці дата народження заявника не відповідає даним паспорту. Вказане стало підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту належності йому трудової книжки. Те, що вказана трудова книжка належить позивачу підтверджується повним співпадінням її прізвища, імені та по батькові, вказаного в паспорті, з прізвищем, іменем та по батькові особи, якій видано трудову книжку; повним співпадінням року його народження, яке зазначено паспорті громадянина України та в трудовій книжці, даними щодо трудової діяльності. Належність трудової книжки також доводиться наступними документами: - паспортом серії [NUMBER] , виданим 24.05.2000 р. ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області; - трудовою книжкою серії [NUMBER] , виданою 20.04.2012 року; - вкладишем до трудової книжки серії [NUMBER] , виданою 05.10.2011 року. Таким чином, помилка в даті народження у правовстановлюючому документі, який підтверджує страховий стаж, порушує право позивача, оскільки не дає змоги підтвердити зазначений страховий стаж і, відповідно, впливає на реалізацію права на пенсійне забезпечення. Ухвалою суду від 25 липня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами окремого провадження. Заявник у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник заінтересованої у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься заява про розгляд без участі. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх вимог заявник надав: - копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] ; - копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; - копію вкладиша до трудової книжки серії [NUMBER] ; - копію трудової книжки серії [NUMBER] ; - копію трудової книжки серії [NUMBER] . 03 липня 2025 начальником відділу призначення пенсій І.Верлатой, головним спеціалістом відділу призначення пенсій А. Петраш винесено рішення про відмову у призначенні пенсії № 204950026597. У вказаному рішенні зазначено: «Результати розгляду документів доданих до заяви: - до страхового стажу не враховано та не взято до уваги періоди роботи згідно трудової книжки [NUMBER] від 08.08.1983, оскільки на титульній сторінці дата народження заявника не відповідає даним паспорту… Додатковий коментар: відмовлено в призначенні пенсії за віком в зв`язку з тим що на момент звернення заявник не досяг пенсійного віку, відсутністю страхового стажу роботи та відсутністю інформації щодо отримання чи не отримання пенсії на окупованій території та щодо неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської ФедераціЇ. Не працює. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує». Суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 644/6274/16-ц від 22.08.2018 р. та в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року зазначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Законом, а саме Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі Інструкція), визначено порядок встановлення факту належності трудової книжки та внесення до неї змін. Пунктом 2.13. Інструкції визначено, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів. Заявником при зверненні до суду не надано доказів того, що він звертався до роботодавця за останнім місцем роботи для виправлення вказаних недоліків, як і не надано доказів відмови у такому виправленні з боку роботодавця. Разом з тим, законом чітко передбачено порядок заповнення трудової книжки, внесення до неї відповідних записів та змін, а саме всі необхідні дії щодо трудової книжки вчиняє роботодавець, тому лише у тому разі, коли роботодавець не виконав свого обов`язку щодо ведення трудової книжки працівника належним чином, або відмовив у зміні записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження, то у такому випадку у суду виникнуть підстави для захисту порушеного права в судовому порядку. Такий висновок ґрунтується на тому принципі урядування, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач (у цій справі роботодавець) зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє (або вчиняє їх неправомірно), це може стати предметом судової перевірки. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій. Таким чином, розгляд державними органами питання, що виходить за межі їх компетенції, є порушенням дискреційних повноважень як суб`єкта владних повноважень (доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (Venice Commission: the Rule of Law). Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 по справі № 938/792/21. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка кореспондує з положеннями ч. 1 ст. ст. 81 ЦПК України, якою встановлений обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Outcome: dismissed