Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

У жовтні 2024 року ТОВ «ЖБК «УПРАВДОМ» звернулося до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 18 436,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 900,68 грн та 3% річних в розмірі 370,23 грн, а всього 19 706,91 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ТОВ «ЖБК «УПРАВДОМ» є експлуатуючою компанією, яка здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором про надання послуг, договором про надання послуги з постачання теплової енергії, договором про компенсацію (відшкодування) витрат на охорону, відповідними актами та додатковими угодами. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку та користується послугами, які надаються позивачем. Оскільки відповідачем допущено заборгованість по сплаті наданих позивачем житлово-комунальних, позивач просив стягнути їх з відповідача у судовому порядку. Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем його зобов`язань за договором, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано відповідні суми інфляційних втрат та 3% річних, які він також просив стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 22.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - для подання відповіді на відзив. 19.12.2024 відповідач подав до суду заяву, у якій повідомив, що станом на 11.12.2024 його заборгованість перед позивачем погашена у повному обсязі, на підтвердження чого надав відповідні квитанції. У зв`язку з цим позивач просив закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, вказуючи на відсутність предмета спору. 29.04.2025 представник позивача подав до суду додаткові пояснення, у яких, з урахуванням сплачених відповідачем сум грошових коштів, просить задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. За таких обставин, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи заяви сторін по суті спору, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що ТОВ «ЖБК «УПРАВДОМ» є експлуатуючою компанією, яка здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором про надання послуг, договором про надання послуги з постачання теплової енергії, договором про компенсацію (відшкодування) витрат на охорону, відповідними актами та додатковими угодами. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №398188430 від 07.10.2024. Таким чином, суд вважає встановленою ту обставину, що відповідач є споживачем послуг, які надаються позивачем. Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Так, за змістом статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Статтею 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а статтею 68 ЖК України на власників квартир покладається обов`язок своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно з ч. 1 ст. 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон) управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку. Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 12 цього Закону витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 21) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24.01.2006 власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. За вимогами ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із положеннями статей 525, 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно зі ст. 310 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України). Обґрунтовуючи позов, позивач вказує на те, що відповідачем, як власником квартири [ADDRESS] , який перебуває на обслуговуванні позивача як експлуатуючої організації, допущено заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, яка на дату подання позову до суду складала 18 436,00 грн. Разом із цим, доданими відповідачем до відзиву платіжними документами підтверджується, що у грудні 2024 року ним було перераховано на рахунок ТОВ «ЖБК «УПРАВДОМ» грошові кошти на загальну суму 22 459,42 грн, а саме: - 09.12.2024 сплачено 5716,51 грн, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (призначення платежу: о/рахунок ВПВ044Б181; опалення та ГВП); - 09.12.2024 сплачено 13980,91 грн, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (призначення платежу: о/рахунок ВПВ044Б181; утримання будинку); - 10.12.2024 сплачено 1750,00 грн, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (призначення платежу: о/рахунок ВПВ044Б181; додаткові послуги за утримання); - 10.12.2024 сплачено 1012,00 грн, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією (призначення платежу: о/рахунок ВПВ044Б181; послуга із контрольно-пропускної роботи). Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем була погашена у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних суд, також враховує наступне. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 дійшла висновку щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежать від основного зобов`язання і поділяє його долю. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07.02.2018 по справі № 910/11249/17. Приймаючи до уваги наведені вище положення законодавства та практику Верховного Суду, суд доходить висновку, що оскільки в ході судового розгляду не встановлено підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу, то й вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних також не підлягають задоволенню. При цьому, як встановлено судом із наданих відповідачем доказів, сплачена останнім сума грошових коштів (22 459,42 грн) є більшою, ніж заявлені позовні вимоги в цілому (18 436,00 грн). Ураховуючи встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed