Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , представник позивача: [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги тим, що\~ між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] \~була складена письмова боргова розписка на виконання договору позики б/н від 17.10.2019 року, предметом якого було передання у власність позичальника, відповідача по справі, для особистих потреб грошових коштів у сумі 12000 доларів США, яка еквівалентна на час укладання угоди 324000 грн., які зобов`язався повернути позивачу в строк до 17.10.2020 року, про що відповідачем було надано власноруч оформлену боргову розписку. Відповідач взяті на себе зобов`язання, щодо повернення суми заборгованості, належним чином не виконав, в результаті чого заборгованість на теперішній час не повернута, та складає станом на 09.12.2024 рік 13493 долари США 26 центів, що еквівалентна за офіційним курсом НБУ 560644грн.95коп. та складається з розміру позики 12000 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання -1493 дол. США 25 центів, що еквівалентні за офіційним курсом НБУ станом на 09.12.2024 - 62044 грн. Оскільки відповідачем в добровільному порядку не повернута заборгованість позивач звернувся до суду з наступним позовом. Також позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати у сумі 5,646,45 грн. ( оплата судового збору), витрати на оплату послуг перекладача в розмірі 150 грн., витрати за отримання документів 850 грн. та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.12.2024 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.02.2025 року у задоволені клопотання представника позивача про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.04.2025 року у задоволені клопотання представника позивача про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.04.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2025 року ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.04.2025 року скасовано. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 23.09.2025 року було вирішено питання про заочний розгляд справи. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмову заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у його відсутність та відсутність позивача, підтримав позовні вимоги, які просить суд задовольнити, у разі неявки відповідача просив винести заочне рішення по справі. Відповідач в судове засідання також не з`явився. Направлені на його адресу судові повідомлення повернулися до суду з відмітками « адресат відсутній». У відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. Відповідно до ч.10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідомо, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, розпискою від 17 жовтня 2019 року підтверджено, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики б/н, предметом якого було передання у власність позичальника, відповідача по справі, для особистих потреб грошових коштів у сумі 12000 доларів США, які зобов`язався повернути позивачу в строк до 17.10.2020 року, про що відповідачем було надано власноруч оформлену боргову розписку. Зазначена розписка підписана особисто відповідачем ( а.с. 12.). Відповідач взяті на себе зобов`язання, щодо повернення суми заборгованості, належним чином не виконав, в результаті чого заборгованість на теперішній час не повернута, та складає станом на 09.12.2024 рік 13493 долари США 26 центів, що еквівалентна за офіційним курсом НБУ 560644грн.95 коп. та складається з розміру позики 12000доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання -1493дол.США 25 центів, що еквівалентні за офіційним курсом НБУ станом на 09.12.2024 -62044 грн. Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами. Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 202 ЦК України регламентує, що\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.ст.\~525,\~526,\~599 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до частини першої та третьої\~ ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківські рахунки. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Зазначені нормативні акти не містять заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Отже, дослідивши договір позики, суд приходить до висновку, що між сторонами укладений письмовий договір позики, який в силу його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових сум позичальнику, тому невиконання відповідачем грошових зобов`язань у встановлені строки, свідчить про порушення ними права позивача, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. З огляду на порушення зобов`язання з поверненням позики ,як грошового зобов`язання позивач, має право вимагати, а відповідач зобов`язаний сплатити 3 % річних в порядку\~ст. 625 Цивільного Кодексу України. Враховуючи викладене, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що в порушення вищезазначених приписів закону та договорів позики, відповідачем не було повернуто борг, у строк визначений договором, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договорами позики та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються - на відповідача. Позивачем за звернення до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 6\~252,05 грн. (5\~646,45 грн.+ 605,60 грн), витрати на оплату послуг перекладача в розмірі 150 грн. та витрати за отримання документів 850 грн., які підлягають стягненню з відповідача. За приписами ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи те, що позивачем не надано документи на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зазначених вимог.

Outcome: partial