Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

09.06.2025 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП у розмірі 96888,78 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 00 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10.06.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 14.07.2025 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 14.07.2025 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18.07.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 25.09.2025 року відзив відповідача залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату та місце розгляду справи належним чином та своєчасно. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним та своєчасно, представник відповідача подав до суду заяву, у якій просив відкласти розгляд на іншу дату у зв`язку із перебуванням у відрядженні. Суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки представник відповідача не надав до заяви ніяких належних та допустимих доказів того, що він дійсно перебуває у відрядженні (наказ, розпорядження тощо). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Необхідно зазначити, що, як вказав Європейський суд з прав людини (далі - Європейський суд) у своїй практиці, «вимога «розумного строку» розповсюджується на усі без винятків судові розгляди справ, які охоплюються статтею 6» (справа «Кьоніг проти ФРН»). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 08.11.2024 року близько 13 год. 35 хв. у м .Одесі, на вулиці Ангарська, 2-В, за участю транспортного засобу «Volkswagen Jetta», днз. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «DAF FTC 85/410» днз. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , транспортному засобу «Volkswagen Jetta», днз. [NUMBER] , що належить [PERSON] завдано механічних пошкоджень. Згідно постанови суду від 11.12.2024 року у справі №521/19248/24 винним у дорожньо-транспортній пригоді визнано [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у складі Об?єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) зазначив, що преодиціальність - обов?язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Отже, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «ПЕРША». Як зазначено у позовній заяві транспортний засіб «Volkswagen Jetta», днз. [NUMBER] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] . В його інтересах, як особи, якій у дорожньо-транспортній пригоді завдано збитків діє його довіритель [PERSON] , [INFO] , на підставі довіреності від 15.03.2023 року зареєстрованої в реєстрі за №947, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черповицьким М.Ю. Як зазначено у позові, ПРАТ «СК «ПЕРША» виплатила потерпілому [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 106939,66 грн. З посиланням на ст. 1194 ЦК України, позивачем зазначено, що оскільки вартість відновлювального ремонту (фактичний розмір» шкоди, завданої транспортному засобові Volkswagen Jetta», днз [NUMBER] , у зв`язку з його пошкодженням перевищує розмір страхового відшкодування, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу (фактичним розміром) та розміром завданого матеріального збитку (відновлювальний ремонт з урахуванням зносу і стягненню підлягає сума 96888,78 грн. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити на підставі наступного У відповідності до ч. 3 ст.10, ч. 1 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крі випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретни способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних пра розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року по справі №147/66/17 зазначила наступне: факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху. Як зазначено позивачем, транспортний засіб «Volkswagen Jetta», днз [NUMBER] , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] . Також, судом встановлено, що в момент дорожньо-траснпортної пригоди володільцем пошкодженого транспортного засобу, з огляду на факт експлуатації був [PERSON] , що фактично керував вказаним транспортним засобом. Згідно постанови суду від 11.12.2024 року у справі №521/19248/24 [PERSON] 08.11.2024 року о 13 годині 35 хвилин, керуючи автомобілем марки «DAF FT CF 85.410» реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Ангарська, безпечної швидкості, при перестроюванні не вибрав безпечної дистанції що призвело до зіткнення автомобілем «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер [NUMBER] , та разом із тим, згідно зі схемою дорожньо-транспортної пригоди від 08.11.2024 року, автомобіль «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер [NUMBER] , був під керуванням [PERSON] . В свою чергу, як зазначено у позовній заяві в інтересах особи, яка зазнала збитків [PERSON] , діє його довіритель [PERSON] , [INFO] , на підставі довіреності від 15.03.2023 року зареєстрованої в реєстрі за №947, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черповицьким М.Ю. У якій чітко визначено, що [PERSON] є представником [PERSON] з певних питань де не вказано, що надається право представництва його інтересів у суді. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] не є потерпілою особою, не був володільцем транспортного засобу на момент завдання шкоди у розумінні ст. 1187 ЦК України, і відповідно не є належним позивачем в даній справі. При пред`явленні позову суд не може встановити, чи є позивач або відповідач належними сторонами, оскільки при пред`явленні позову вони є передбачуваними суб`єктами спірних матеріальних правовідносин і питання про їхню належність до справи вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з ураху\-ванням поданих доказів у справі. За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Належними сторонами\~в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Під час прийому позовної заяви до розгляду, на основі норм матеріального права, суд визначає чи є сторони належними. Відповідно, позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу. Суд роз`яснює, що сторону примушує шукати захисту в суді спірність та невизначеність матеріальних правовідносин. Але спір може мати місце при відсутності таких відносин у дійсності, тому правосуб`єктність сторін можуть мати особи, які лише вважають, що між ними існують матеріально-правові відносини. Становище сторін у процесі тісно пов`язане з правопорушенням. Але може бути і без нього, внаслідок помилки про наявність між ними спірних правовідносин. Крім того, особа може вимагати від суду усунення умов, які створюють реальну загрозу порушення. Таким чином, сторони мають у переданій на розгляд судові справі особистий юридичний інтерес, який буде протилежним за матеріальним і процесуальним характером. Матеріально-правовий визначається спірними цивільними, трудовими, іншими матеріальними правовідносинами сторін. Процесуально-правовий наслідками розв`язання матеріально-правового спору, одержання певного за змістом рішення суду. Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.\~Неналежний позивач\~- це особа, якій не належить право вимоги по пред`явленому в суді позову, а\~неналежним відповідачем\~та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову. Якщо судом буде встановлено, що позов пред`явлено неналежним позивачем, тобто тією особою, яка не має права вимоги, то суд не може на цій підставі відмовити позивачеві у відкритті провадження у справі чи закрити провад\-ження, оскільки такі підстави у цих нормах не передбачено. Суд, також, із власної ініціативи не може замінювати неналежного позивача, оскільки порушуватиметься такий принцип цивільного процесу, як диспозитивність. Суд має розглянути вимогу неналежного позивача по суті та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки неналежний позивач не має права вимоги. Отже, суд роз`яснює стороні, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки він не є носієм суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Позивач просить суд відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортною пригодою автомобілю, хоча позивач не мав по відношенню до майна ніяких чітко визначених конкретних майнових вимог на момент завдання шкоди. Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а\~підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.\~При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Враховуючи, що позивачем, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які він покликається як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови задоволенні позову на позивача. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі ст. ст. 16, 29, 396, 1187, 1194, ЦК України, ст. ст. 3, 5, 11, 12, 13, 15, 258, 259, 263-265, 267, 280, 282, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

Outcome: dismissed