Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі ТОВ «ВІН ФІНАНС») звернулось до Бориславського міського до суду Львівської області з вказаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 липня 2024 року відповідно протоколу загальних зборів №\~1706 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС». 28\~травня 2018\~року між\~Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Авентус Україна»\~(далі\~-\~ТОВ «Авентус\~Україна»)\~та [PERSON] \~укладено договір\~про надання\~фінансового кредиту\~№\~172939.\~ТОВ «Авентус\~Україна» виконало\~умови вказаного\~договору та\~перерахувало на\~рахунок відповідача\~безготівковим шляхом\~кошти в\~розмірі 4000,00\~грн,\~а відповідач\~належним чином\~не виконав\~взяті на\~себе зобов`язання\~щодо повернення\~суми позики\~та сплати\~пені і\~комісії,\~внаслідок чого\~у нього\~виникла заборгованість\~перед новим\~кредитором ТОВ\~«ВІН ФІНАНС»\~у загальній\~сумі заборгованості\~15560,00\~грн,\~а саме\~сума основного\~боргу \~4000,00\~грн,\~сума боргу\~за процентами\~-\~2160,00\~грн,\~сума боргу\~за пенею\~та штрафами\~ 9000,00\~грн. 12 квітня 2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №\~1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. 13 вересня 2018 року укладено додаткову угоду №\~5 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №\~6 про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 28 травня 2018 року №\~172939 перейшло до нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 28 травня 2018 року №\~172939 у сумі 20364,10 грн, а також судовий збір в розмірі 2422,40 грн та Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 серпня 2025 року вказана позовна заява (справа №\~438/1242/25) передана судді Бориславського міського суду Львівської області Дудар О.В. Ухвалою суду від 21 серпня 2025 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі №\~438/1242/25. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 9 вересня 2025 року. У судові засідання 9 та 30 вересня 2025 року представник позивача не прибув. У позовній заяві просив розглядати за його відсутності та провести заочний розгляд справи. Відповідач у судові засідання 9 та 30 вересня 2025 року не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзив чи клопотання до суду не подавала. Конверти з рекомендованими повідомленнями та судовими повістками з повідомленням про судові засідання, направлені на зареєстровану адресу [PERSON] повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 18 березня 2021 року у справі №\~443/3142/24, постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №\~800/547/17) є достатніми для того, щоб вважати повідомлення належним. Відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28 травня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №\~172939, відповідно до індивідуальної частини якого, ТОВ «Авентус Україна», надала відповідачу позику у сумі 4000,00 грн. Відповідачем даний договір підписано електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора А414069. Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 4000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 1.2.1. 1,26 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (459,90 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту (пункт 1.2 договору). Згідно з пунктом 1.4 договору строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» » та ТОВ «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №\~1, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» права грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі. 13 вересня 2018 року укладено додаткову угоду №\~5 до договору факторингу №\~1від 12 квітня 2018 року, яким Викладено пункт 3.1.1 Договору в наступній редакції, а саме: «Фінансування - належна до сплати Клієнту сума грошових коштів встановлюється в кожному Реєстрі прав вимог окремо, та складає: 27% (двадцять сім відсотків) від основної суми заборгованості (тіло кредиту). Також викладено пункт 3.1.2 договору в наступній редакції, а саме: «Фінансування - належна до сплати Клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному Реєстрі прав вимог, сплачується Фактором п`ятьма платежами: - Перший платіж в сумі 135328,67 (сто тридцять п`ять тисяч триста двадцять вісім) грн 67 коп.- до 21.09.2018 - Другий платіж в сумі 135 328,67 (сто тридцять п`ять тисяч триста двадцять вісім) грн 67 коп. до 28.09.2018 - Третій платіж в сумі 135 328,67 (сто тридцять п`ять тисяч триста двадцять вісім) грн 67 коп. - до 05.10.2018 - Четвертий платіж в сумі 135 328,67 (сто тридцять п`ять тисяч триста двадцять вісім) грн 67 коп. до 12.10.2018 - П`ятий платіж в сумі 135 328,68 (сто тридцять п`ять тисяч триста двадцять вісім) грн 68 коп. до 19.10.2018 Дана додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання та скріплення печатками та діє до 19.10.2018 року, або до повного виконання обов`язків з боку Сторін» Всі інші положення договору залишаються без змін. Відповідно до реєстру прав вимоги №\~6 від 13 вересня 2018 року до договору факторингу №\~1 від 12 квітня 2018 року за яким ТОВ «Авентус Україна» відступає ТОВ «Довіра та Гарантія» права вимоги до боржників, у тому числі до [PERSON] за кредитним договором від 28 травня 2018 року. Відповідно до наказу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» №\~55-к від 25 липня 2024 року, з 25 липня 2024 року перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН Фінанс». У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1\~статті 627 ЦК України). Відповідно до положень частини 1 статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до статті 3 вказаного Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 12 статті 11 цього Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно із статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 статті 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 ЦК України). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №\~914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №\~910/11965/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №\~910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №\~761/33403/17 (провадження № 61-12551св20). Умовами пункту 1.3 договору факторингу від 12 квітня 2018 року передбачено, що право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Отже,\~вимога на\~момент укладення\~договору факторингу\~мала бути\~визначеною,\~у той\~час як\~на момент\~укладення договору\~факторингу №1\~від 12\~квітня 2018\~року між\~відповідачем та\~первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» зобов`язання не виникли. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №\~905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №\~753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №\~334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012). Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного на дату укладення договору відступлення права вимоги від 12 квітня 2018 року загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 15560,00 грн а саме: сума боргу за тілом кредиту 4000,00 грн, сума за відсотками 2160,00 грн, сума оргу за пенею та штрафами 9000,00 грн. На підтвердження виконання первісним кредитором перерахування коштів [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 28 травня 2018 року №\~172939 позивачем надано довідкою ТОВ «Авентус Україна» та інформацією надану ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (вих. № 5713-ВП від 15 линя 2025 року). Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа(форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №\~755/2284/16-ц (№61-4685св19). При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Довідка видана ТОВ «Авентус Україна» не є первинним бухгалтерським документом, який може підтвердити переказ коштів на рахунок відповідача на підставі договору про надання фінансового кредиту від 28 травня 2018 року №\~172939. Надане позивачем повідомлення ТОВ «ФК «ФЕЙ ФОР ПЕЙ» згідно з яким між вказаним підприємством та ТОВ «Авентус Україна» укладено угоду на переказ коштів від 20 квітня 2017 року №\~ВП-200417-1, на підставі якої здійснено успішні перекази коштів клієнтам, не є належним доказом того, що на картковий рахунок відповідача здійснювалося перерахування коштів згідно кредитного від 28 травня 2018 року №\~172939, оскільки інформація, яка міститься у даному повідомленні, не дає можливості ідентифікувати одержувачів цих коштів та з`ясувати чи дійсно відповідач отримував кредитні кошти згідно вказаного вище договору. Крім того у матеріалах справи відсутні дані які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідного рахунку [PERSON] . Також, позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором від 28 травня 2018 року №\~172939, оскільки договором факторингу є відступленням права вимоги за зобов`язаннями до боржників за плату, а позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за укладеним договором факторингу від 12 квітня 2018 року № 1. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з їх необґрунтованістю. Щодо клопотання позивача про поновлення строку позовної давності слід зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина 1 статті 256 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Стаття 267 ЦК України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №\~14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ТОВ «ВІН Фінанс», строки позовної давності до вимог позивача не застосовуються.

Outcome: dismissed