Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

22\~травня 2025\~за підсудністю\~до суду\~надійшов \~вказаний вище\~позов. Стислий виклад позовної заяви. Вимоги позовної\~заяви вмотивовані\~тим,\~що 26\~листопада 2024\~між [PERSON] ,\~як позикодавцем,\~та [PERSON] ,\~як позичальником,\~було укладено\~договір позики\~за розпискою,\~за якою\~останній отримав\~грошові кошти\~у розмірі\~68\~000\~гривень,\~складеної [PERSON] \~власноруч,\~та на\~якій міститься\~його підпис.\~Станом на\~28\~березня 2025\~свої зобов`язання\~за договором\~позики боржник\~не виконав,\~кошти позичальнику\~не повернув.\~28\~березня 2025\~на адресу\~відповідача поштовим\~листом було\~направлено письмову\~претензію,\~якою заявлено\~вимогу протягом\~п`яти календарних\~днів з\~дати отримання\~претензії повернути\~отримані кошти\~за розпискою\~від 26\~листопада 2024\~у розмірі\~68\~000\~гривень.\~Претензію було\~вручено [PERSON] \~11\~квітня 2025. Однак, до цього часу вимога з повернення позичених коштів відповідачем задоволена не була, відповідач порушив умови договору щодо своєчасного повернення грошових коштів за вимогою позикодавця та всіляко ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо їх повернення, що є підставою для стягнення суми заборгованості у судовому порядку. Посилаючись на порушення прав позивача, представник останньої просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 68 000,00 гривень за договором позики, укладеного між ними 26 листопада 2024 року та понесені судові витрати. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 28 травня 2025 прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом з призначенням її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження (а. с. 33). 19 серпня до суду надійшов відзив на позов із якого встановлено, що відповідач проживав із позивачкою із 06.06.2024 по 20.11.2024 року за адресою : [ADDRESS] . За час спільного проживання вони прижбали автомобіль. Його особисті кошти становили 53 000 грн., а ряднова надала йому кошти у сумі 300 доларів США для придбання автомобіля, оскільки отримувала пенсію, інших доходів не мала. Стосунки між ними погіршилися у листопаді 2024 року та вони стали проживати окремо. Тема повернення коштів не виникала, оскільки він надавав позивачці 10 000 грн. на лікування зубів. Потім до нього додому приїхав син [PERSON] та змусив його під тиском написати боргову розписку, погрожуючи зброєю. Але в поліцію з приводу вказаних дій він не звертався. Просить відмовити повінстю у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту отримання ним, як позичальником, вказаних коштів. Заяви (клопотання) учасників справи. У судовому засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Черей С.В., які приймали участь в режимі відеоконференції, позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Пашков С.І. у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог позивача з підстав, викладених у відзиві. Відповідач наголосив, що написав розписку під тиском сина позивачки, що не відповідало його волевиявленню в момент її написання, визнає борг перед позивачкою у сумі 300 доларів США. З приводу неправомірних дій відносно нього до поліції не звертався. Заслухавши учасників справи, суд приходить до наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлені наступні фактичні обставини, що підтверджуються письмовими доказами. З матеріалів справи вбачається, що 26 листопада 2024 між [PERSON] , [INFO] , як позикодавцем, та [PERSON] , [INFO] , як позичальником, було укладено договір позики (розписка), за якою останній отримав грошові кошти у розмірі 68\~000,00 гривень, що підтверджується копією розписки, складеної [PERSON] власноруч, та на якій міститься його підпис (а. с. 7). На долученому до матеріалів справи відеозаписі з нагрудної камери поліцейського файл 0001 (00:33) 27.03.2025 о 15:11:18 [PERSON] повідомляє, що він разом з [PERSON] придбали машину, та підтверджує, що вона давала йому кошти на покупку машини (а. с. 24). 28 березня 2025 на адресу [PERSON] поштовим листом було направлено письмову претензію, якою заявлено вимогу протягом п`яти календарних днів з дати отримання претензії повернути отримані кошти за розпискою від 26 листопада 2024 у розмірі 68 000 гривень, яка була вручена [PERSON] 11 квітня 2025 (а. с. 15-17). Однак, до цього часу вимога з повернення позичених коштів [PERSON] задоволена не була, відповідач порушив умови договору щодо своєчасного повернення грошових коштів за вимогою позикодавця та всіляко ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо їх повернення. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно з правовою позицією, сформованою Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики: (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням; повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Розписка сама по собі не є договором позики - це лише підтвердження такого договору, який був укладений між сторонами, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошовий коштів у певному розмірі або речей. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст. 1049 ЦК України встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Висновки суду. Відповідно частини\~\~1 статті\~\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно частиною\~\~1 статті\~\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як зазначено в статті\~\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12,\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, яким обґрунтувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може гуртуватись на припущеннях. Виходячи\~\~із змісту та\~\~характеру\~\~заявлених [PERSON] позовних вимог,\~\~у справі\~\~підлягав встановленню та входив\~\~до обов`язкового предмету доказування факт передання [PERSON] у борг 68\~000,00 грн. Достатнім доказом\~для підтвердження цього факту суд визнає наявність розписки від 26 листопада 2024, яка написана власноручно та підписана особисто позичальником, що встановлено під час розгляду справи. Доказів того, що вказана розписка була вчинена під тиском та погрозами застосування фізичного насильства чи зброї, стороною відповідача не надано. Таким чином, враховуючи вищевикладені норми законодавства, вказана боргова розписка свідчить про наявність у [PERSON] права вимагати від [PERSON] виконання боргового зобов`язання належним чином. Частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржнику за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що розписка про надання грошової позики від 26.112024, укладена між сторонами, містять необхідні умови договору позики, зокрема: дату його складання, отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, але без визначеного строку повернення. Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 у справі № 524/4946/16-ц зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Таким чином, зобов`язання з повернення коштів позивачу відповідач підтвердив своїм підписом. Аналізуючи наведені\~вище норми\~матеріального права\~та надані\~докази,\~суд дійшов\~висновку,\~що позивач\~правомірно пред`явив\~вимоги до\~ [PERSON] ,\~як позичальника, то ж обов`язок повернути кошти за договором позики, відповідно до Закону, покладається на відповідача. Таким чином, при вищевикладених\~обставинах,\~оцінивши зібрані\~у справі\~докази,\~кожний окремо\~та в їх сукупності, оскільки відповідач не виконав зобов`язання належним чином відповідно до умов договору позики, суд прийшов до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та задоволення його у повному обсязі. Розподіл судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судові\~витрати покладаються\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача.\~Таким чином\~стягненню із\~відповідача на\~користь позивача\~підлягає судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду. Що стосується вимоги про стягнення 12 000 грн. витрат на правничу допомогу. З оглянутого Договору про надання професійної правничої допомоги №016-03/25 від 27.03.2025, рахунку, довідки вбачається, що сторони погодили вартість послуг у розмірі 12 000,00 гривень, які були сплачені клієнтом адвокату. Відповідно до ч, 1, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зазначена правова позиція викладена зокрема в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц. Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути не тільки доведений, а й документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення боргу за розпискою, справа є малозначною в силу вимог закону. За таких обставин, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 12 000 грн є завищеними та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необхідність стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді у розмірі 6 000 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved