Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

В липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду завдану ДТП у сукупному розмірі 122\~800,00 грн, моральну шкоду у розмірі 15\~000,00 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема витрати на судовий збір уу розмірі 2\~439,20 грн та 12\~000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу, 6000,00 грн витрат на складання оцінки заподіяного збитку. В обґрунтування позову зазначає, що 16 лютого 2024 року о 15 год. 20 хв. в м. Ірпені, на перехресті вулиць Жовтневої та Димитрова сталася дорожньо транспортна пригода за участю транспортного засобу TOYTA RAV-4, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керування водія [PERSON] та транспортного засобу FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . У наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, відтак позивачу було завдано майнової шкоди. Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 13.03.2024 року у справі № 367/2034/24, винним у вчиненні дорожньо транспортної пригоди було визнано водія [PERSON] та притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно правова відповідальність відповідача, як винної особи, за шкоду, заподіяну майну третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу TOYTA RAV-4, державний номерний знак [NUMBER] , на момент настання ДТП була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ № 214624990, виданого приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО», дійсного на дату ДТП. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , № 13-02-2024 від 06.03.2024 року складеного СОД ФОП [PERSON] вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ на дату ДТП 16.02.2024 становить 276\~165,04 грн. З метою використання транспортного засобу позивач відремонтував FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , відповідно до Акту № 6 приймання здачі виконаних робіт по ремонту автомобіля від 22.04.2024 року, рахунку № 6 від 15.03.2024 року та калькуляції на ремонт автомобіля додаток до рахунку № 6 від 15.03.2024 року та квитанції, які підтверджують оплату ремонту транспортного засобу позивачем, повна вартість витрат відновлювального ремонту складає 280\~800,00 грн. за результатами розгляду вказаної заяви про страхове відшкодування ПрАТ « СК « ВУСО» на користь позивача здійснила виплату страхового відшкодування, що становить ліміт відповідальності у розмірі ліміту відповідальності страховика за відрахуванням франшизи у розмірі 2000,00 грн. таким чином, підлягає сплаті різниця між фактичним розміром завданої шкоди і виплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 122\~800,00 грн. Крім цього, позивач просить стягнути вартість, понесених ним витрат на правову допомогу та моральну шкоду. Представник позивача обґрунтував моральну шкоду тим, що внаслідок ДТП позивачу завдана моральна шкода, яка полягала у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних стражданнях та негативно вплинуло на його моральний стан, оскільки пошкоджений автомобіль це не лише засіб пересування для позивача та його сім`ї, але і ціль, досягнення якої у свій час потребувало кропіткої праці. Однак відповідач не лише не відшкодував заподіяну ним шкоду, але навіть не вибачився перед позивачем, а пропозиції врегулювання питання в досудовому порядку категорично відхилив, проявляючи при цьому зверхність і впевненість в своїх можливостях уникнути цивільно правової відповідальності. Спричинену моральну шкоду позивач оцінив у 15000,00 грн. \~ \~ \~ \~15 серпня 2024 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог позивача відмовити. В обґрунтування посилається на те, що 16 лютого 2024 року о 15 год. 20 хв. в м. Буча по вул. Жовтнева,3 сталося ДТП за участю транспортних засобів TOYTA RAV-4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував відповідач та транспортного засобу FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , яким керував позивач. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з метальними збитками. Працівниками поліції відносно відповідача складено протокол серії ААД № 334698 про адміністративне правопорушення, оскільки керуючи транспортним засобом по вул. Димитрова, при виїзді на перехрестя з вулицею Жовтнева, не надав перевагу в русі транспортному засобу позивача, який рухався з правового боку по вул. Жовтнева та скоїв зіткнення, чим порушив п. 16.12 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Відповідно судовим рішенням у справі № 367/2034/24 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Дійсно, у момент зіткнення транспортний засіб позивача рухався з правового боку по відношенню до транспортного засобу відповідача. Проте, позивач теж здійснив адміністративне правопорушення зокрема передбачене п. 16.4 Правил дорожнього руху України, де вказано, що забороняється виїжджати на будь які перехрестя,у тому числі при сигналі світлофора, що дозволяє рух, якщо утворився затор, який змусить водія зупинитися на перехресті, що створить перешкоду для руху інших транспортних засобів і пішоходів. Мав місце короткостроковий затор, пов`язаний із тимчасовим закриттям переїзду через залізничний переїзд. В цей час транспортний засіб відповідача наближався до рівнозначного Т образного перехрестя, водії транспортних засобі стояли у заторі, потіснились та дали можливість відповідачу проїхати перехресті та повернути ліворуч, при цьому жодного транспортного засобу ні з лівої, ні з правої сторони не рухались по жодній зі смуг дороги. Доїхавши до середини перехрестя,відповідач призупинивши рух, щоб додатково впевнитись у відсутності руху транспортних засобі по смузі руху, на яку він збирався повернути: таким чином, перехрестя виявилось зайнятим транспортними засобами в обох напрямках. Транспортний засіб під керуванням позивача у цей час виїхав на швидкості на перехрестя, не зважаючи на те, що на ньому утворився затор і неможливо продовжувати рухатись перехрестям у зворотному, обраному позивачем напрямку. В результаті відбулось зіткнення транспортних засобі безпосередньо на перехресті, при якому транспортний засіб відповідача залишився на місці, а транспортний засіб позивача, рухаючись по дузі повороту направо продовжив свій рух та зупинився лише згодом, що додатково свідчить про те, що рухався він на значній швидкості. Очевидним є порушення транспортним засобом під управлінням позивача п. 16.4 ПДР України, що тягне за собою відповідальність відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 КУпАП. Також очевидною є обопільна вина при ДТП не тільки відповідача, а і позивача. Задля прийняття об`єктивного рішення вкрай важливе значення має з`ясування питання щодо правомірних дій обох водіїв у момент ДТП. Поліцією не розглядалось питання визначення обопільної вини. Фактична бездіяльність поліції призвела до складання протоколу про адміністративне правопорушення лише щодо відповідача, а не належним чином на обох учасників ДТП. Тому порушення Правил дорожнього руху позивачем повинно доводитися доказами, які має досліджувати суд. Позивачем подано до суду Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого позивачу № 13-02-2024 від 06.03.2024, складеного ФОП [PERSON] про вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ на дату ДТП 16.02.2024 року становить 276165,04 грн. Зазначеним експертом ФОП [PERSON] здійснено огляд колісного транспортного засобу, про що складено протокол 13-022024. На огляд пошкодженого транспортного засобу позивача відповідач не запрошувався, відповідно не мав змоги а ні особисто, а ні через свого представника прийняти участь в огляді та прослідити за повнотою та правильністю його проведення, про що свідчить відсутність в матеріалах проведеного експертного дослідження відповідного повідомлення відповідача і відсутність підпису відповідача у відповідному протоколі. Крім того, додатковий протокол огляду транспортного засобу, складний за тим же номером і підписаний одноособово експертом що є очевидним порушенням порядку, встановленого Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобі для огляду колісних транспортних засобі. Запрошення на оцінку створюється на підставі вимог п.5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів: «5.2. У разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату». Вказаним порушено право відповідача з`ясувати правильність проведення огляду та його об`єктивність. Стороною позивача не доведено жодним допустимим доказом факт та розмір моральної шкоди. Щодо стягнень витрат на правову правничу допомогу, то вважає неприйнятним , вочевидь завищеним встановлений позивачем розмір послуг адвоката, а його дії такими що порушують встановлені абз. 3 ст. 28 Правил адвокатської етики адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні вимог щодо компенсації витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі. \~ \~ \~ \~У відповіді на відзив наданої представником позивача [PERSON] , адвокатом Конюшко Д.Б., представник позивача вказує, що відповідач у відзиві на позов помилково вважає, що в даній дорожньо транспортній пригоді є вина не тільки відповідача, а й позивача. Однак вина позивача не встановлена, а матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення правил дорожнього руху позивачем. Позивач не виїжджав на перехрестя, а рухався по ньому по своїй смузі, де не було жодного затору чи будь яких перешкод для руху. Разом з тим, як вбачається зі слів відповідача: «водії транспортних засобів, що стояли у заторі, потіснились та дали можливість відповідачу проїхати перехрестя та повернути ліворуч», що свідчить про порушення п. 16.4. не позивачем, а безпосередньо відповідачем, тому що саме в межах його руху був затор, а те що водії «потіснились» не означає, що відповідачу дозволено здійснювати рух, оскільки саме порушення п. 16.4. в результаті і призвело до порушення п. 16.12. Оскільки здійснивши виїзд, відповідач не надав перевагу у русі позивачу та порушив п. 16.12. ПДР, що призвело до вказаної ДТП. Наведе вище підтверджується також характером пошкоджень транспортних засобів, які були зафіксовані працівниками патрульної поліції одразу після ДТП. Обопільна вина не розглядалась працівниками патрульної поліції, тому що жодної обопільної вини у вказаній ДТП не могло бути. Доводи відповідача про те, що його не було викликано для технічного огляду пошкодженого транспортного засобу, не є обґрунтованими, оскільки відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що дії суб`єкта оціночної діяльності призвели до неправомірності наведених у звіті експертного автотоварознавчого дослідження розрахунків щодо визначення вартості відновлювального ремонту зазначеного автомобіля. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом. Зміст заперечень відповідача проти позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди зводиться до незгоди із обов`язком відшкодовувати заподіяну ним шкоду позивачеві. При цьому, наявний в матеріалах справи складений на замовлення позивача звіт № 13-02-24 від 06.03.2024 року є належним, достатнім, допустимим та достовірним доказом вартості заподіяного збитку. Жодних доказів невідповідності такого звіту дійсним, реальним обставинам справи відповідач не надав, а наведені ним аргументи є безпідставними. Відповідач помилково робить висновок про те, що додані позивачем докази та акти виконаних робіт не відповідають реальності та значно завищені, оскільки сторона позивача відремонтувала транспортний засіб значно дешевше ніж за середніми ринковими цінами в Україні. Заперечення відповідач про те, що моральна шкода є вимогою майнового характеру, а її наявність та розміри повинні бути підтверджені доказами також є безпідставними та необґрунтованими. Розмір витрат на правову правничу допомогу цілком відповідає критерію реальності, розумності їх розміру, повністю відповідає заявленій ціні позову та є спів мірними із наданими послугами (виконаними роботами) з надання професійної правничої допомоги і затратам часу на їх надання (виконання), тому будь які заперечення відповідача у цій частині є абсурдними й безпідставними. Представник позивача в судове засідання не прибув, надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув , надав суду клопотання, в якому просив перенести розгляд спправи на іншу дату, оскільки на цей час отримав повістки від інших судів, які надійшли раніше. Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцієюта законами України. Суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) виходить із того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). У ст. 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а нормиКонституції України є нормами прямої дії. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначаєтьсяЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. За змістом ст. 43, 44 ЦПК України учасники справи та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Право учасників справи брати участь в судових засіданнях закріплено у п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Обґрунтовуючи причини своєї відсутності у судовому засіданні та підстави для перенесення розгляду справи відповідач зазначає про неможливість його особистої участі у судове засідання, оскільки він на цей час отримав інші повістки від інших судів, які були надіслані йому раніше. Однак, на переконання суду, наведене обґрунтування відповідачем у його заяві не є підставою для відкладення розгляду справи, з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та надав суду додатково письмові пояснення по суті спору. Водночас, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Отже, наведене положення законодавства передбачає можливість участі у справі сторони, як в порядку самопредставництва, так і іншими особами, як представниками такої особи. Крім того, суд звертає увагу відповідача, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. Тлумачення ч.1, 2 ст. 212 ЦПК України свідчить, що участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду є правом учасників справи, у задоволенні відповідної заяви учасника справи суд може відмовити лише за відсутності у суді відповідної технічної можливості. Відповідно, суд враховує, що при призначенні усного слухання справи суд зобов`язаний забезпечити право учасників справи брати участь в судових засіданнях, що є елементом гласності і відкритості судового процесу як однією із основних засад судочинства, а відтак складовою забезпечення цього права є участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Таким чином, суд наголошує, що саме по собі посилання відповідача у заяві про відкладення розгляду справи на отримання ним судових повісток від інших судів не може бути підставою для необмеженої кількості відкладень судового розгляду. Відповідач при зверненні до суду з заявою про відкладення розгляду справи не просив про розгляд справи в режимі відеоконференції, не вказував у зв`язку з чим позбавлений об`єктивної можливості укласти договір про надання правничої допомоги та забезпечити явку свого представника в судове засідання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява відповідача про перенесення розгляду справи задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Приписами ст. ст.12,81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом, 16 лютого 2024 року о 15 год. 20 хв. в м. Буча , вул. Жовтнева, 3 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів TOYTA RAV-4, державний реєстраційний номер [NUMBER] під керування водія [PERSON] та транспортного засобу FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2024 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн ( а.с.9). Згідно частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно практики Європейського Суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін. Принцип змагальності урівноважується із принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом, де збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, врегульоване Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі\~Закон) в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин, який і підлягає застосуванню у цій справі. Так, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону). У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону). У зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з його відновлювальним ремонтом з урахуванням зносу, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст. 29 Закону). П. 36.2 ст. 36 цього Закону визначено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик зобов`язаний направити свого представника на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п.п. 34.2, 34.3 Закону). Страховик протягом 15 днів з дня узгодження розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму ПДВ. Доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. У разі настання ДТП за участі забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про ДТП, після чого мають право залишити місце ДТП та звільняються від обов`язку інформувати підрозділи Національної поліції про її настання (п. 33.2 ст. 33 Закону). За вимогами ст.ст.\~22,1166 ЦК України,на які посилається сторона позивача, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч.ч. 1, 2, 5ст.\~1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, збереження або утримання якого створює підвищену небезпеку, якщо вона не доведе, що шкода завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: (1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; (2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; (3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1ст. 1188 ЦК України). З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч. 1ст. 1192 ЦК України). Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст.\~1166,1187\~ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки,незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази на підтвердження факту завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Як зазначено в п. 6 цієї\~ Постанови\~особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.\~2.2.\~Правил дорожнього\~руху України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від10.10.2001 № 1306). При цьому, згідно ст. 22 Закону,\~ст.\~1194\~ЦК України при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Водночас,особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року (справа №755/18006/15-ц, провадження №14-176 цс 18), відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №6-2587 цс 15 від 23 грудня 2015 року. У разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, суд виходить з фактичної суми, встановленої висновком судової авто-товарознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Суд, розглянувши справу, приходить до висновку, що звіт про оцінку транспортного засобу лише попередній оціночний документ, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Суд у таких випадках з`ясовує наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ. Суд встановив, що позивач документально підтвердив розмір і оплату проведеного ремонту автомобіля, вартість якого визначена виконавцем робіт (СТО) з урахуванням ПДВ. Згідно копії звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 13-02-2024 виконаного ФОП [PERSON] вартість матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого КТЗ FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , з врахуванням допусків в межах яких відбулася оцінка складає 276 165,04 грн ( а.с.18-20). Вартість ремонту FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , згідно з ремонтною калькуляцією від 15 березня 2024 року та актом приймання здачі виконаних робіт по ремонту автомобіля від 22 квітня 2024 року 280800,00 грн ( а.с.39-42). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу легковий автомобіль FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , належить на праві власності позивачу [PERSON] (а.с.14 оборот). Станом на 16.02.2024 цивільно-правова відповідальність транспортного засобу TOYTA RAV-4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ СК «ВУСО» за полісом №214624990 ( а.с.15). 19.04.2024 року [PERSON] було переховано від ПрАТ СК «ВУСО» страхова виплата за т/з FORD Edge, державний номерний знак [NUMBER] , у розмірі 158\~000,00 грн ( за вирахуванням франшизи у розмірі 2000,00 грн). Отже різниця між фактичним розміром завданої шкоди і виплаченим страховим відшкодуванням, що становить ліміт відповідальності за врахуванням франшизи становить 122\~800,00 грн ( 280\~800-158\~000). Та витрати на складання оцінки заподіяного збитку склали 6\~000,00 грн. Позивач за недостатності завданої матеріальної шкоди вправі звернутися до винної особи щодо стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано розміру завданої позивачу шкоди в результаті ДТП, а тому різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування підлягає стягненню з відповідача (винуватця ДТП). На підтвердження зазначеного, суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 20.01.2016 по справі № 6-2808цс15, згідно якого заподіяння потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, у якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, що здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. З огляду на наведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. 04.07.2018 за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову, в якій містяться висновки щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність: «Відповідно до статті 1194\~ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування\~цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 по справі № 147/66/17 вказала, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений уст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування\~ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, що визначала б особливості відповідальності осіб, застрахувавших свою цивільну відповідальність, гл. 82\~ЦК України не містить. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Страхова компанія відповідає за завдану шкоду у межах визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові № 911/286/20 від 21.12.2020. Інші доводи сторін не спростовують висновку суду та не підлягають детальній оцінці. Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості (ст. 129 Конституції України). Клопотань, заяв суду не заявлено, у тому числі про призначення відповідної експертизи тощо. З урахуванням зазначеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 122\~800,00 грн матеріальної шкоди. Щодо стягнення 15 000,00 грн моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ст. 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, судом установлено, що ДТП стало результатом винних дій водія\~відповідача. З огляду на викладене, власник/ володілець автомобіля є зобов`язаною особою та несе відповідальність перед потерпілим за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду у випадку, якщо у момент ДТП керував транспортним засобом (є заподіювачем шкоди) або у випадку, передбаченому ч.2\~ст.1187 ЦК України. Водночас Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 15.12.2020 по справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У зв`язку із заподіянням позивачу шкоди автомобілю у ДТП, розмір відшкодування завданої позивачеві 15000 грн моральної шкоди є значно завищений, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження її заподіяння, тому суд приходить до висновку, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн є таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості і не призводить до безпідставного збагачення. Щодо стягнення витрат на оплату проведення автотоварозначого дослідження, проведеної для встановлення розміру заподіяної шкоди, на правничу допомогу та судового збору, суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати: ( 1) на професійну правничу допомогу; ( 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; ( 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; ( 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ст. 133 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6\~ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі не дотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 6-9\~ст. 139 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: ( 1) у разі задоволення позову - на відповідача; ( 2) у разі відмови в позові - на позивача; ( 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ЦПК України). Позивачем сплачений судовий збір за подання позову до суду у розмірі 1228,00 грн (а.с. 1), витрати на оплату послуг експерта\~6\~000,00 грн (а.с. 37,38), витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн (а.с. 50). Відповідач у відзиві на позов просить відмовити у задоволенні позовних вимог, пов`язаних із оплатою витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені так і оцінювати їх необхідність. Однак, ним не доведено неспівмірність зазначених витрат, а позов задоволений у повному обсязі, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~пропорційно розміру задоволених позовних вимог: судовий збір за подання позову до суду у розмірі 1228,00 грн, витрати на оплату послуг експерта\~6\~000,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

Outcome: approved