Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із цим позовом. Просять встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] - реєстраційного посвідчення виданого Львівським міжміським Бюро технічної інвентаризації 11.04.1985 року, записане в реєстрову книгу № 10 за реєстровим № 1243 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 1/2 частину житлового будинку, інша 1/2 частина належить [PERSON] , який помер [INFO] . Визнати за позивачем, [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] право власності на 1/2 частину житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за позивачем, [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] право власності на 3/8 частини житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] право власності на 1/8 частину житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачі є спадкоємцями після смерті [PERSON] та [PERSON] , але не можуть оформити своїх спадкових прав через відсутність у них оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно (житловий будинок). Просять визнати за ними право власності на житловий будинок. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надіславши до суду заяву, в якій просять справу розглянути у їх відсутності, позов підтримують у повному обсязі та наполягають на його задоволенні. Відповідач - Буська міська рада Золочівського району Львівської області, явку свого повноважного представника суду не забезпечив, направивши заяву до суду, в якій просить суд проводити розгляд справу за відсутності представника. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Буським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 12.11.2019 року, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Буським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 11.10.2022 року, [PERSON] померла [INFO] . Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , виданим Буським райбюро ЗАГС 17.11.1957 року, підтверджується реєстрація шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 11.04.1985 року, [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Із технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого ФОП [PERSON] від 24.03.2025 року убачається, що будинок зведений у 1985 році, його загальна площа становить 71,9 кв. м. Згідно з довідкою ФОП Ю. Владики від 24.03.2025 року № 31, інвентаризаційна вартість будинку складає 128 631,00 грн. Таким чином, судом установлено, що за час перебування у шлюбі подружжя спільно побудувало житловий будинок за вказаною адресою, який відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 372 ЦК України). Виходячи із наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що частки померлих [PERSON] та [PERSON] на спірний будинок є рівними, становлять по частині, кожна з яких після смерті власника входить до складу спадкової маси. Отже, спадкове майно після смерті [PERSON] складається з 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, спадкове майно після смерті [PERSON] складається з 1/2 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом із тим, спадкодавець [PERSON] за життя розпорядився належним йому майном в користь [PERSON] , склавши 16.08.1996 року заповіт, посвідчений державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 1515. Із копії спадкової справи № 27/2020, заведеної приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Дячик А.В. після смерті [PERSON] , убачається, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину за заповітом, подавши 11.03.2020 року заяву про прийняття спадщини. Разом із тим, [PERSON] , у свою чергу, 13.01.2022 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Тиднюк Г.В., зареєстрований у реєстрі за № 28, яким розпорядилася належним їй майном на користь [PERSON] . Окрім [PERSON] , донька померлої [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки на час смерті матері [PERSON] була непрацездатною (ст. 1241 ЦК України). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого повторно Буським відділом ДРАЦС у Золочівському районі Львівської області 23.11.2022 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Зі свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Буським райвідділом ЗАГС Львівської області 20.12.1973 року убачається, що її дошлюбне прізвище було « [PERSON] ». Згідно з пенсійним посвідченням [PERSON] серії [NUMBER] від 15.09.2014 року підтверджується що на час смерті матері, [PERSON] , вона була непрацездатною, а отже, відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині. Із копії спадкової справи № 13/2023, заведеної після смерті [PERSON] , убачається, що її діти - [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк подали заяви приватному нотаріусу Золочівського районного нотаріального округу Тиднюк Г.В. про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який подав заяву у визначений строк, вважається таким, що прийняв спадщину. Таким чином, позивачі належним чином оформили свої спадкові права та набули статусу спадкоємців за законом після смерті як [PERSON] , так і [PERSON] . За таких обставин, враховуючи рівність часток у спільному майні, що узгоджується із ч. 2 ст. 372 ЦК України, в судовому засіданні є достовірно встановлено, що частки померлих [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку становлять по 1/2 частині, перебували у їхньому володінні та користуванні на законних підставах. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] має право спадкувати за заповітом 1/2 частину спірного житлового будинку, що належав [PERSON] , який помер [INFO] . Натомість, інша 1/2 частина житлового будинку належала [PERSON] , як частка в майні подружжя, що підлягає поділу між спадкоємцем за заповітом [PERSON] , частка якого становить 3/8 частини та [PERSON] , обов`язкова частка якої становить 1/8 частини. Відтак, заявлені позовні вимоги щодо визнанняза позивачем право власності на частки в спільному житловому будинку є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Крім того, позивачі також заявили вимогу про встановлення факту належності [PERSON] реєстраційного посвідчення на житловий будинок, виданого помилково на ім`я « [PERSON] » замість « [PERSON] ». При цьому, досліджені докази (свідоцтво про смерть [PERSON] серія [NUMBER] , свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , свідоцтво про народження [PERSON] серія [NUMBER] , свідоцтво про народження [PERSON] серія [NUMBER] ) підтверджують, що в документах допущена описка по-батькові спадкодавця, і правильним є « [PERSON] ». Стаття 293 ЦПК України визначає, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У статті 315 ЦПК України наведений перелік фактів, які встановлюються судом. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ст.19 ЦПК України). Відповідно до ст. ст. 293, 315 ЦПК України та роз`яснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, із змінами та доповненнями, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно пункту\~6\~статті 315\~Цивільного процесуального\~кодексу України, суд\~розглядає справи\~про встановлення\~факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Отже, враховуючи викладене, суд приходить висновку, що в цій частині позовні вимоги є доведеними, підтверджені належними та допустимими доказами, дослідженими судом під час розгляду справи, а відтак підлягають задоволенню. Натомість, у частині позовної вимоги про визначення часток, а саме: що частка спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , становить 1/2 частину житлового будинку, а інша 1/2 частина належить спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , суд вважає за необхідне відмовити, з огляду на таке. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 року, справа № 570/997/19 наголошує, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частиною 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до положень ст.\~1258\~ЦК України спадкоємці за законом одержують своє право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України відомо, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. \~Відповідно до ч. 2 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно з вимогами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що перебуває у власності двох або більше осіб належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ст. 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Технічним паспортом на житловий будинок, виготовленим ФОП [PERSON] від 24.03.2025 року вбачається, що будинок 1985 року побудови, а саме побудований спадкодавцями за період перебування в шлюбі. Судом встановлено, договір про поділ будинку не укладався, ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було. Отже, ця нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що відповідає вимогам ст. 60 СК України та частка померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності на указаний будинок має становити 1/2 його частину. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 року по справі № 570/997/19 резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі №\~640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі №\~266/5267/18\~(провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі №\~550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі №\~601/2592/18\~(провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі №\~127/23809/18\~(провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі №\~361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі №\~464/1663/18\~(провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Оскільки [PERSON] та [PERSON] вже померли, а тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення часток спірного будинку за померлими особами. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивачів, за захистом якого вони звернулися до суду. Разом із тим, відповідно до положень статей 60, 61, 70 Сімейного кодексу України, а також статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, і частки подружжя в такому майні вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, визначення часток подружжя у праві спільної сумісної власності прямо випливає із закону і не потребує додаткового судового підтвердження. Тому у цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Норма статті 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За вимогами ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. У відповідності до ст.\~368\~Цивільного кодексу\~України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Частинами 1, 2 статті 372\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відтак, суд приходить до переконання, що позов в частині визнання права власності на будинок та встановлення факту належності правовстановлюючого документа є підставним та підлягають задоволенню, а в частині визначення часток за померлими спадкодавцями слід відмовити, оскільки дана вимога не узгоджується з нормами чинного законодавства щодо цивільної правоздатності, яка припинена зі смертю спадкодавців.

Outcome: partial