Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Кам`янського з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , що дасть підстави для зняття їх з реєстраційного обліку в органах Державної реєстрації фізичних осіб. Короткий зміст позовних вимог та стислий виклад позицій сторін В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивач зазначає, що як багатодітній родині, в порядку поліпшення житлових умов, на підставі рішення №540 від 14 жовтня 1983 року Дніпровської районної Ради Народних депутатів Дніпропетровської області, згідно ордера №7225 від 20 жовтня 1983 року, її сім?ї, яка складалась із п?яти осіб, чоловіка [PERSON] та трьох дітей [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] , була виділена квартира за адресою: [ADDRESS] . Після отримання квартири всі члени сім?ї були в ній зареєстровані 31 жовтня 1983 року та постійно проживали в квартирі. [INFO] помер чоловік, [PERSON] , та був знятий з реєстраційного обліку в квартирі. Також позивач зазначає про те, на той час дуже хворіли її батьки похилого віку, які мешкали в російській федерації і позивач виїздила їх доглядати, син та доньки стали виїжджати зі нею до росії на заробітки та допомагати у догляді за ними. Згодом діти змогли там облаштуватися, знайшли постійну роботу і створили свої сім?ї, залишившись проживати в іншій країні. Протягом 2015 року вони один за одним виїхали із квартири за адресою: [ADDRESS] , забравши всі свої особисті речі, документи, предмети побуту і більше жодного разу вони не були в Україні, до квартири не повертались і не цікавились нею, не сплачували комунальні платежі, не приймали участі у підтримці належного санітарно-технічного стану квартири. Жодних перешкод для цього не чинила, їх виїзд був виключно добровільним волевиявленням, особистим рішенням. На момент виїзду з квартири, не приділяли уваги такому питанню як зняття з реєстраційного обліку в квартирі. Вважає, що факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, оскільки вона позбавлена можливості оформити субсидію. Крім того, на даний час самостійно несе витрати по сплаті комунальних платежів, як за себе так і за відповідачів Відтак,\~з покликанням\~зокрема на\~норми Житлового\~Кодексу України\~позивач вважає,\~що відповідачі\~втратили право\~користування житловим\~приміщенням квартирою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 01 липня 2025 року прийнято до\~розгляду тавідкрито провадження у цивільній справі. Призначено справу до розгляду у судове засідання для розгляду\~справи по\~суті в\~порядку спрощеного\~провадження з\~повідомленням сторін\~про слухання\~справи на 24 липня 2025 року о 10.00 годині. Ухвалою суду від 24 липня 2025 року задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату та відкладено на 10 вересня 2025 року, а також витребувано інформацію, яку просив відповідач. 10 вересня 2025 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на листку непрацездатності на відкладено на 25 вересня 2025 року. Доводи учасників справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та вказала, що є людиною поважного віку, з низкою хворіб, з невеликою пенсією в 4000 гривень і при цьому вимушена витрачати кошти на оплату комунальних послуг за непроживаючих більше десяти років в квартирі працездатних членів родини, при цьому позбавлена можливості оформити субсидію, приватизувати квартиру, розпорядитись нею. Зазначила, що до повномасштабного вторгнення росії на територію України ще інколи спілкувалась з дітьми, однак зараз спілкування припинилось зовсім. Просила суд позовні вимоги задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.4 ч.8, ч.11 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від них не надходили. Заслухавши пояснення\~позивача,\~дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши подані\~суду докази\~у їх\~сукупності,\~суд дійшов\~наступного висновку. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1,2 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Згідно з положенням 71ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців увипадку:1)призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову)службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; 4)виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/21929/19-ц та від 29 березня 2023 року у справі № 200/17337/17. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Судом встановлено, що на підставі рішення №540 від 14 жовтня 1983 року Дніпровської районної Ради Народних депутатів Дніпропетровської області [PERSON] , згідно ордера №7225 від 20 жовтня 1983 року, її сім?ї, яка складалась із п?яти осіб: чоловіка [PERSON] та трьох дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , була виділена квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 17-18). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с.10). Як свідчать наявні в матеріалах справи копії свідоцтв про народження, позивач [PERSON] є матір`ю дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7-9). Позивач підтвердила, що квартира за адресою [ADDRESS] неприватизована. Діти були зареєстровані у квартирі з 31.10.1983, з моменту вселення за ордером. Згідно довідки ТОВ «Абонент XXI» №001326497 про склад сім`ї, за адресою [ADDRESS] , сім`я складається з 4 осіб з 17.10.2014 та у квартирі зареєстровані: [PERSON] [INFO] наймач, [PERSON] [INFO] \~дочка,\~ [PERSON] [INFO] \~син та\~ [PERSON] [INFO] дочка (а.с.15). Позивач повідомила суду, що у 2015 році відповідачі виїхали за межі території України до російської федерації та залишились там проживати. Згідно наданої копії рахунку про оплату комунальних послуг за лютий 2025 року, за адресою: [ADDRESS] , нараховуються комунальні послуги з урахуванням 4-ох зареєстрованих осіб (а.с.16). Із долучених до матеріалів позовної заяви Актів КП КМР «Добробут» №6183, №184, №185 від 13.05.2025 про не проживання, встановлено, що гр. [PERSON] [INFO] ,\~ [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2015 року та по теперішній час, про що підтверджують сусіди (а.с.12-14). Згідно відповіді ВП № 1 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 21.08.2025 №213976-2025, гр. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з приводу вчинення їм перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] ?янське Дніпропетровської області - до ВП №1 Кам?янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області не звертались (а.с. 52). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Окрім, неї у вказаній квартирі зареєстровані її повнолітні діти, які більше ніж 6 місяців у вказаній квартирі не проживають, не користуються нею та не здійснюють її утримання. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачам у користуванні квартирою зі сторони позивача, не виявлено. Також відсутня інформація, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. Відтак,\~вданому\~випадку,\~в ході\~судового розгляду\~справи,\~позивачем доведено\~належними та\~беззаперечними доказами\~втрату відповідачами\~інтересу до\~спірного помешкання\~за відсутності\~перешкод у\~вільному користуванні\~та факт\~не проживання\~відповідачів у\~вказаній квартирі\~саме без\~поважних причин,\~а тому заявлений позов підлягає задоволенню. Порядком декларування та\~реєстрації місця\~проживання (перебування), затвердженим постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~07\~лютого 2022\~року №265,\~передбачено,\~що зняття\~із задекларованого/зареєстрованого\~місця проживання\~(перебування)\~здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачів на корить позивача підлягає до стягнення, сплачений нею за подання даного позову до суду судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved