Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач, [PERSON] , звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до Відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належним їй майном - квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом його примусового виселення та зняття з реєстрації без надання іншого житлового приміщення. Також позивач просить компенсувати витрати на оцінку майна та судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач стала власником квартири за адресою: [ADDRESS] , 11 лютого 2025 року на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону). Право власності було набуте в порядку погашення боргу по аліментах, оскільки майно Відповідача не було реалізовано на третьому електронному аукціоні. Відповідач, не будучи власником, продовжує проживати у квартирі, чим порушує право власності Позивача. Крім того, позивач вказує на аморальний спосіб життя відповідача та систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлявся належним чином. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний 31 липня 2007 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Сторони мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] . На підставі виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 16.11.2007 року №2-3135-1, відповідач був зобов`язаний сплачувати на користь позивача аліменти на утримання дитини. 16 жовтня 2009 року державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно боржника (Відповідача) - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Всі виконавчі провадження були об`єднані у зведене виконавче провадження №73946061 від 23 січня 2024 року. Арештоване майно відповідача було виставлено на прилюдні торги (аукціон). Реалізація спірної квартири на третьому електронному аукціоні не відбулася, про що свідчить Протокол №625905 від 05 грудня 2024 року. Позивач, як стягувач, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», скористалася своїм правом залишити нереалізоване майно за собою, сплативши різницю між його вартістю та сумою заборгованості. 30 січня 2025 року державним виконавцем складено Акт про передачу майна стягувачу (Позивачу). 11 лютого 2025 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , у законний спосіб - шляхом отримання нереалізованого на прилюдних торгах майна боржника за рахунок погашення боргу по аліментах. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач, [PERSON] , втратив право власності на спірну квартиру. Його подальше проживання у ній без законних підстав, після переходу права власності до позивача, є прямим порушенням права власності позивача та є перешкодою у користуванні її майном. Вимога позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідача за адресою спірної квартири не підлягає задоволенню, оскільки внаслідок набрання законної сили рішенням суду про примусове виселення та усунення перешкод, власник (Позивач) отримує самостійне право та всі необхідні законні підстави для зняття відповідача з реєстрації в адміністративному порядку. Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішення суду про виселення є однією з передбачених підстав для здійснення реєстраційним органом такої дії за заявою власника житла, без необхідності отримання згоди або активної участі виселеної особи. Позивач просить стягнути витрати на оцінку майна (3000,00 грн). Суд зазначає, що ці витрати були понесені позивачем у рамках виконавчого провадження для визначення вартості майна, яке переходило у власність позивача в рахунок погашення боргу. Дані витрати не є судовими витратами, пов`язаними з розглядом саме цього цивільного позову (про виселення). Витрати на оцінку є частиною процедури реалізації майна у виконавчому провадженні, а не витратами, безпосередньо необхідними для звернення до суду чи розгляду справи про усунення перешкод. Вимога про стягнення витрат на оцінку майна у сумі 3000,00 грн не підлягає задоволенню, оскільки не відноситься до судових витрат у розумінні статті 133 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), які підлягають розподілу у цій справі. У відповідності до ч. 1 чт .141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial