Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. Посилається на те, що 21 лютого 2019 року уклали шлюб, який зареєстрований у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис за № 202. За час шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що сімейне життя у них з відповідачкою не склалося, кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, а тому постало питання про розірвання шлюбу. Крім того, позивач вважає, що шлюб з відповідачкою є лише формальним, оскільки особисті відносини між ними уже тривалий час мають негативний характер. Донька [PERSON] ,\~ [INFO] , проживає разом із батьком, який сам виховує, утримує та доглядає за нею. Спір про майно між сторонами відсутній. Вважає, що надалі збереження сім`ї є неможливим та миритися із відповідачкою не бажає, тому просить розірвати шлюб між ними та після розірвання шлюбу просить залишити дитину [PERSON] ,\~ [INFO] , на його самостійному утриманні та вихованні. У судовому засіданні позивач пояснив, що вони з відповідачкою на даний час разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Просить суд шлюб розірвати та просив встановити факт що він самостійно виховує та утримує їхню спільну дитину, так як мати проживає на даний час у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. Просив позовні вимоги задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила суду, що на даний час вона з позивачем не проживає, спільне господарство не веде, у неї є інші плани на життя. Вона з позивачем вирішили, що дитина буде перебувати на самостійному вихованню та утриманню останнього. Вони уклали нотаріально договір про спільне виховання та утримання дитини, що остання буде перебувати на самостійному вихованню та утриманню позивача. При укладенні даного договору на неї не здійснювався ніякий тиск. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З наведених у позовній заяві обставин, які згідно положень ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню оскільки визнані учасниками справи, встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 21 лютого 2019 року у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис за № 202. З час спільного шлюбу у сторін народилася донька, а саме [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили шлюбні стосунки, не вбачають можливості примирення та збереження сім`ї. За таких обставин та у відповідності до положень ст.112 СК України, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Водночас, сторони досягли згоди стосовно місця проживання дитини, участі у її вихованні та утриманні, що підтверджується договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 09липня 2025 року, згідно якого визначили, що малолітня донька [PERSON] , [INFO] , залишається на самостійному вихованні та утриманні батька [PERSON] , тобто позивача по справі. Відповідно до ст.109СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно роз`яснень, які містяться в п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. В силу ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. У відповідності до ст.ст.104, 114СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу з додатками відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дитини. Як вбачається з матеріалів справи, питання щодо участі батьків у вихованні малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , визначено за згодою їх батьків, як це передбачено ч.1 ст.109 СК України. З огляду на викладене, вирішуючи питання щодо прав малолітньої дитини після розірвання шлюбу, суд бере до уваги позицію КЦС ВС, висловлену в постанові від 15 січня 2020 року, №200/952/18, постанові №338/143/20 (провадження №61-6809св21), а також домовленість батьків, зафіксовану в укладеному між ними договорі від 09липня 2025 року. Крім цього, суд звертає на судову практику Великої Палати Верховного Суду, яка у своїй постанові від 02.04.2025 у справі №1 27/3622/24 зазначила, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, дитина проживає із батьком, і останній забезпечує її належними умовами для життя та розвитку, будучи її єдиним утримувачем і самостійно її виховуючи, необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання дитини її батьком, тобто позивачем. Це важливо для захисту інтересів дитини, яка може залишитися без належного батьківського піклування. Встановлення цього факту має юридичні наслідки для позивача і іншого способу його підтвердження немає. Таким чином, подані позовні вимоги відповідають найкращим інтересам дитини.

Outcome: approved