Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт посвідчений 12.11.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченком Віталієм Валерійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1509, за яким [PERSON] , [INFO] , що проживала за адресою [ADDRESS] , заповіла [PERSON] все належне їй на праві власності майно. Позов обґрунтовує тим, що заповідач майна на час посвідчення заповіту не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними. З огляду на те, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , вказаний заповіт порушує його спадкові права. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2021 року справу передано на розгляд судді Рибаку М.А. Ухвалою судді від 08.02.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду із повідомленням сторін. Згідно розпорядження заступника керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Рубцової І.М. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-85 від 10.04.23 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2023 року в провадження судді Матвєєвої Ю.О. надійшла вищевказана цивільна справа. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023р. вищевказана цивільна справа прийнята до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2023 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. 12.06.2024 року через канцелярію суду надійшов висновок судової почеркознавчої експертизи № 28542/23-32 від 20.05.2024 року, виконаний Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відповідно до якого підписи в заповіті від 12.11.2020 року, зареєстрованому в реєстрі 1509 та засвідченому приватним нотаріусом Воловиченко В.В. виконано [PERSON] . Рукописний текст виконано під впливом відносно постійних збиваючих факторів природного характеру, до яких, зокрема, відносяться вікові зміни організму виконавця. 14.08.2024 року через електронну пошту суду представником позивача було подано позовну заяву, в якій було змінено підстави позову. Позивач просив суд визнати заповіт недійсним, оскільки він був підписаний [PERSON] , яка не розуміла свої дії та не могла керувати ними. 16.09.2024 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача не визнає позовні вимоги зі зміненим предметом позову, оскільки ніяких належних та допустимих доказів перебування [PERSON] в хворобливому стані, який не дозволяв їй усвідомлювати свої дії та керувати ними під час підписання заповіту, позивачем не надано. Просила суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2024 року закрито підготовче засідання у справі та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Допитаний в судовому засіданні представник позивача адвокат Заїка В.В. підтримав позовні вимоги та пояснив, що в день складання заповіту [PERSON] перебувала в хворобливому стані, вживала алкоголь, а тому вона не могла оцінювати свої дії належним чином, отже заповіт не відповідав її волі. Просив суд позов задовольнити та визнати спірний заповіт недійсним. Представник відповідачки адвокат Басараб Н.В. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, зазначила, що позивач не міг бути обізнаний станом здоров`я [PERSON] , оскільки протягом останніх п`яти років за [PERSON] доглядала відповідачка. 12.11.2020 року зранку [PERSON] в супроводі [PERSON] була госпіталізована до лікарні. При цьому перебування її в стані алкогольного сп`яніння не зафіксовано. Об 11.45 вона відмовилась від госпіталізації, оскільки її стан покращився та вона самостійно вживала ліки для стабілізації тиску. Повернувшись додому, [PERSON] самостійно викликала нотаріуса для складання заповіту, який було посвідчено о 14.30. [INFO] о 22.47 вдруге було викликано швидку допомогу, але [PERSON] померла. Вважає позовні вимоги недоведеними та безпідставними і просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Воловиченко В.В. в судовому засіданні пояснив, що 12.11.2020 року він посвідчував заповіт [PERSON] . Приблизно за 2-3 дні до цієї дати йому зателефонувала [PERSON] та домовилась про його виїзд на адресу. 12.11.2020 року зранку йому знову зателефонувала [PERSON] та повідомила, що вони із [PERSON] їдуть до лікарні, бо останній погано і перенесла їх зустріч на другу половину дня. Після обіду знову зателефонувала [PERSON] , сказала, що вони повернулись додому. Приблизно о 14.00 він приїхав на адресу, спілкувався з [PERSON] , з`ясовував в неї чи не під тиском вона хоче скласти заповіт, чи ніхто не примушує, чи є в неї родичі. Вона сказала, що в неї є брат, але вона не хоче передавати йому спадщину, бо він вкрав в неї гроші та документи. Потім покликали [PERSON] і [PERSON] сказала, що заповідає своє майно їй. [PERSON] була в свідомості, тиску на неї ніхто не чинив, її поведінка не викликала в нього занепокоєнь. Під час спілкування з [PERSON] вона чітко відповідала на питання та пояснила, чому вона складає заповіт на третю особу. При ньому вона на свій стан не скаржилась, запаху алкоголю від неї він не чув. Вона сама заповнювала заповіт та ставила свій підпис. Ввечері йому зателефонувала [PERSON] та повідомила, що [PERSON] померла, піднімаючись по сходах. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь В.ОР. в судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з 2016 року знімав кімнату в квартирі, де проживала [PERSON] . Протягом всього цього часу вона постійно вживала алкоголь. За день до смерті вона вживала алкоголь, а наступного дня, тобто 12.11.2020 року зранку о 10.00 йому зателефонувала [PERSON] та повідомила, що для [PERSON] викликали швидку допомогу. Коли о 17.00 він повернувся з роботи додому, то побачив [PERSON] в неадекватному стані. Ввечері його розбудила [PERSON] та попросила допомогти підняти [PERSON] , яка лежала в коридорі вже мертва. Як вона її виявила, йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була знайома з [PERSON] з 1972 року. З 2017-2018 року почали помічати, що [PERSON] вживає алкоголь. В останнє вона бачила [PERSON] за два місяці до смерті, казала, що хоче оформити квартиру на дочку брата ( [PERSON] ), оскільки дуже її любила, але не може це зробити, бо в неї не було грошей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] вживала алкоголь протягом десяти років до смерті, в такому стані вона була агресивна. В день її смерті вона її не бачила, а тому зазначити, в якому стані була [PERSON] вона не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була знайома з [PERSON] з 1976 року. Останні роки [PERSON] постійно вживала алкоголь. За нею доглядав, прибирав, годував її брат - [PERSON] , якому [PERSON] хотіла залишити квартиру. Відповідачка [PERSON] , допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що 12.11.2020 року вранці їй зателефонувала [PERSON] , сказала, що їй погано та попросила прийти. Вона прийшла, запропонувала викликати лікаря, а [PERSON] сказала, що хоче скласти заповіт. Вони поїхали в лікарню, в неї ( [PERSON] ) був серцевий напад, але вона відмовилась від госпіталізації. Повернувшись додому, вони викликали нотаріуса, який приблизно о 15.00 годині приїхав та посвідчив заповіт, при цьому, перед цим нотаріус питав, чи є в неї родичі, вона сказала, що хоче залишити спадок їй ( [PERSON] ). Нотаріус роз`яснив [PERSON] наслідки її дій. Вона ( [PERSON] ) вийшла на кухню, потім вони її покликали та показали заповіт. Ввечері [PERSON] прийшла до неї, сказала, що їй погано, а через деякий час вона померла. Зазначила, що відносини між [PERSON] та її братом [PERSON] були дуже погані, [PERSON] на нього скаржилась. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідачка його мати. Він неодноразово бачився із [PERSON] , яка здавалась йому нормальною людиною та не виявляла ніяких ознак неадекватності. Суд, вислухавши представників сторін, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1 а.с. 12) та свідоцтвом про шлюб, після укладення якого 16.12.1978 року [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] » (т. 1 а.с. 11). Картою виїзду швидкої медичної допомоги № 412 А від 12.11.2020 о 08.54 зафіксовано виклик до [PERSON] на адресу [ADDRESS] . Встановлено діагноз : гостра лівошлункова серцева недостатність, набряк легень, дихальна недостатність ІІ стадії. Відмовилась від подальшої госпіталізації (т. 1 а.с. 110). 12.11.2020 року о 14.30 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу був посвідчений заповіт, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] усе своє рухоме та нерухоме майно (т. 1 а.с. 114). В заповіті зазначено, що у зв`язку з хворобою [PERSON] та на її прохання заповіт посвідчений за адресою : [ADDRESS] . Картою виїзду швидкої медичної допомоги № 1635 А від 12.11.2020 о 22.47 зафіксовано виклик до [PERSON] на адресу [ADDRESS] . Констатовано біологічну смерть. (т. 1 а.с. 111) 16.11.2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , яка померла [INFO] , про що було складено відповідний актовий запис № 20028 від 16.11.2020 року (т. 1 а.с. 13). 17.11.2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Білоконь В.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті його сестри [PERSON] , яка померла [INFO] . (т. 1 а.с. 148) Того ж дня з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) під номером 62494066, яку було надано у зв`язку із відкриттям спадкової справи, було встановлено заповіт від [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченком В.В. 12.11.2020 року під № 1509. (т. 1 а.с. 155) Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У висновку судово-психіатричного експерта № 311 ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 04.03.2025 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , під час укладання заповіту 12.11.2020 о 14.30 виявляла ознаки «Органічного ураження головного соматогенного ґенезу, розлад свідомості». За своїм психічним станом в період підписання заповіту 12.11.2020 о 14.30 [PERSON] , [INFO] , не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними. Допитана в судовому засіданні головний судово-психіатричний експерт відділу судово-психіатричної експертизи Центру судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» [PERSON] , яка була в складі комісії експертів при проведенні експертизи, підтримала висновок, пояснила, що для такого висновку слугувала сукупність всіх медичних даних стосовно стану здоров`я [PERSON] з 2006 року. При госпіталізації [PERSON] 12.11.2020 року, тобто в день підписання заповіту, було констатовано ознаки дихальної недостатності та сатурацію кисню 80 %, що є критичною, яка супроводжується розладами свідомості, першим ступенем якого є приглушення, що також було зафіксовано лікарями. 12.11.2020 року її стан потребував екстреної допомоги, якої надано не було, а тому, при відсутності інтенсивної терапії, якість свідомості не могла відновитись, в результаті чого настала смерть. Розлад свідомості завжди виключає здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними. Виклад обґрунтування встановленого експертами діагнозу міститься у п. 22 Висновку № 311. Суд критично оцінює пояснення третьої особи - приватного нотаріуса та свідків, які зазначили про нормальний стан [PERSON] та її адекватну реакцію на події та запитання, оскільки сторонній особі, яка не є фахівцем, не буде помітно психічних розладів, особа при такому стані, який було встановлено висновком судово-психіатричної експертизи, може розуміти прості питання, але вона не спроможна оцінити юридичні наслідки, що було підтверджено в судовому засіданні судово-психіатричним експертом [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] в період підписання заповіту за своїм психічним станом не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, а тому позов підлягає задоволенню та заповіт слід визнати недійсним. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved