Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (код ЄДРПОУ 35017877, місцезнаходження юридичної особи: 08205, м. Ірпінь, вул. Соборна, буд. 98А, прим. 70 реквізити IBAN № [NUMBER] у АТ «Ощадбанк», Код банку 300528) суму заборгованості за Договором позики №1832947 в розмірі 7985,00 грн., з яких: 5000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 2985,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Щодо судових витрат позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №1832947 на суму 5000,00 грн строком користування 30 днів до 18 квітня 2021 року зі сплатою процентів у розмірі 1,99 % за кожен день. Договір укладено в електронній формі шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора 3OAsIiIqRq, надісланого на електронну адресу 0688727@i.ua, що відповідає вимогам статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» та статей 205, 207 ЦК України щодо рівнозначності електронної форми письмовій. На виконання договору 19 березня 2021 року позикодавець перерахував відповідачу 5000,00 грн на картковий рахунок № [NUMBER] через платіжну установу ТОВ «ФК Фінекспрес». Факт переказу підтверджується платіжною інструкцією №34592928-21a9-4a5d-84c6-588807c53c48 і листом платіжної установи про прийняття та завершення операції. За даними сервісу визначення банку за BIN 516874 картка емітована АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до пунктів розділу VII Положення НБУ №705 від 05 листопада 2014 року документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинних документів і можуть використовуватись для врегулювання спорів, тому зазначені платіжні документи є належним доказом фактичної передачі коштів відповідачу. Зобов`язання зі своєчасного повернення суми позики та сплати процентів відповідач у визначений договором строк не виконав, що свідчить про прострочення грошового зобов`язання в розумінні статей 526, 610, 612 ЦК України. Додаткових угод про продовження строку користування позикою сторони не укладали. 26 жовтня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу №2610, за яким позивач набув права вимоги до відповідача. Перехід прав вимоги підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі та витягом з Реєстру прав вимог №2 від 26 жовтня 2021 року, де зафіксовано заборгованість відповідача за договором позики №1832947. З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28 березня 2018 року позивач здійснив перерахунок процентів у межах погодженого договором строку користування позикою за фіксованою ставкою 1,99 % на день, з урахуванням платежів відповідача, відображених у розрахунку. Загальний розмір непогашеної заборгованості становить 7985,00 грн, з яких 5000,00 грн основний борг та 2985,00 грн нараховані проценти. 18 грудня 2024 року представник відповідача [PERSON] надала відзив на позов в якому в інтересах відповідача [PERSON] виклала заперечення проти задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на такі обставини та правові підстави. 1. Питання пропуску строків позовної давності Представник відповідача зазначила, що договір позики №1832947 було укладено 19 березня 2021 року з терміном повернення до 18 квітня 2021 року. Відповідно до статей 256, 257, 261, 266 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки та починає спливати з моменту порушення зобов`язання. Отже, строк позовної давності за вимогами про стягнення боргу сплив 18 квітня 2024 року. Позивач звернувся до суду лише 5 жовтня 2024 року, тобто з пропуском строку. Крім того, заміна кредитора за договором факторингу від 26 жовтня 2021 року не впливає на перебіг позовної давності. Таким чином, сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові. 2. Відсутність доказів належного набуття права вимоги позивачем Представник відповідача звернула увагу, що у матеріалах справи відсутні підтвердження сплати ТОВ «Фінансова компанія управління активами» первісному кредитору суми фінансування за договором факторингу. Це означає, що немає доказів фактичного переходу до позивача прав вимоги за кредитним договором. Відсутність таких доказів ставить під сумнів право позивача вимагати стягнення заборгованості. 3. Клопотання позивача про витребування доказів Позивач просив витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо належності відповідачу картки № [NUMBER] та руху коштів. Представник відповідача зазначила, що такі дані існували ще на момент укладення договору факторингу та могли бути отримані первісним кредитором. Відповідно до статей 83, 84 ЦПК України, докази мають подаватися одночасно з позовною заявою, а витребування судом допускається лише за умови неможливості подання. Тому, на думку сторони відповідача, клопотання є безпідставним і має бути відхилене. 4. Відсутність доказів укладення та виконання договору Представник відповідача у відзиві категорично заперечила факт укладення [PERSON] договору позики №1832947, а також використання нею електронної адреси 0688727@i.ua. Жодних доказів реєстрації відповідача в системі позикодавця, отримання логіну та паролю, подання заявки чи ознайомлення з умовами договору позивач не надав. Відсутні й докази отримання відповідачем повідомлень про відступлення права вимоги за договором факторингу. Надана позивачем «копія платіжної інструкції» не є належним платіжним дорученням у розумінні Інструкції НБУ №22 від 21.01.2004 року, оскільки не містить обов`язкових реквізитів (найменування сторін, номерів рахунків, банку отримувача, суми словами, відмітки банку тощо). Вона не може вважатися первинним бухгалтерським документом і не підтверджує факту перерахування коштів саме відповідачу. 5. Належні докази боргу Представник відповідача наголосила, що відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» належними доказами руху коштів є первинні документи, зокрема виписки з банківських рахунків, які відображають фактичні операції. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 31 травня 2022 року у справі №194/329/15 тощо. Оскільки позивач не надав банківських виписок, що підтверджують отримання відповідачем коштів та наявність заборгованості, суд не має підстав вважати позовні вимоги доведеними. 6. Загальні висновки Представник відповідача підкреслила, що позивач не довів факту укладення договору позики між відповідачем та первісним кредитором, не підтвердив факту передачі коштів, не довів розміру заборгованості, а також пропустив строк позовної давності. Розрахунок боргу, складений позивачем, є лише внутрішнім документом і не може підтверджувати заборгованість без первинних доказів. У зв`язку з цим представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також стягнути з позивача судові витрати, зокрема 8000 грн витрат на правничу допомогу. 26 грудня 2024 року представник позивача Кожем`яченко Ю.М. надала відповідь на відзив, у якій виклала позицію ТОВ «Фінансова компанія управління активами» щодо доводів сторони відповідача та обґрунтувала правомірність позовних вимог. 1. Щодо строків позовної давності Позивач наголосив, що доводи представника відповідача про пропуск строку позовної давності не відповідають вимогам закону. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить 3 роки. При цьому, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину COVID-19 строки позовної давності продовжуються на строк дії карантину. Згодом, після введення воєнного стану 24 лютого 2022 року, згідно з п. 19 Перехідних положень ЦК України, перебіг строків позовної давності також зупиняється на весь час його дії. Оскільки карантин діяв до 30 червня 2023 року, а воєнний стан продовжує діяти, то строк позовної давності за договором позики №1832947 від 19 березня 2021 року не сплив. Верховний Суд у постанові від 6 грудня 2023 року у справі №212/10834/21 дійшов аналогічного висновку. Отже, позивачем подано позов у межах встановленого законом строку. 2. Щодо факту перерахування кредитних коштів Позивач зазначив, що первісний кредитор (ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів») виконав свої зобов`язання та надав відповідачу 5000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №34592928-21a9-4a5d-84c6-588807c53c48 від 19 березня 2021 року, підписаною електронним цифровим підписом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес». Даний факт підтверджується листами як первісного кредитора, так і платіжної установи. Позивач підкреслив, що доступ до банківських виписок має лише сам відповідач та АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач, заперечуючи факт перерахування коштів, не надав жодних документальних підтверджень на спростування цього. 3. Щодо переходу права вимоги за договором факторингу Позивач звернув увагу, що згідно з п. 5.2 договору факторингу №2610 від 26 жовтня 2021 року право вимоги переходить у момент підписання актів прийому-передачі реєстрів заборгованостей. Докази підписання таких актів (Додатки №4 та №5) наявні у матеріалах справи. Тому факт здійснення чи нездійснення розрахунків між первісним кредитором та фактором не впливає на дійсність переходу права вимоги і не звільняє боржника від обов`язку погашення боргу. 4. Щодо укладення договору позики в електронній формі Представник позивача підкреслила, що договір позики укладено за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» і прирівнюється до письмової форми правочину. Без реєстрації в системі, введення особистих даних (ПІБ, РНОКПП, паспортних даних, реквізитів картки тощо) та підтвердження договору через одноразовий ідентифікатор, укладання договору є технічно неможливим. Верховний Суд у низці постанов (справи №732/670/19, №524/5556/19, №280/4456/20, №640/7029/19) підтвердив правомірність укладання електронних договорів у подібний спосіб. 5. Щодо презумпції правомірності правочину Посилання представника відповідача на неукладання договору є голослівними. Згідно зі ст. 204 ЦК України існує презумпція правомірності правочину. Якщо відповідач вважає договір недійсним, вона мала право звернутися до суду із самостійним позовом, чого зроблено не було. Більше того, 03 жовтня 2023 року Великоолександрівський районний суд вже досліджував спірні правовідносини у справі № 652/122/22 за позовом [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» і дійшов висновку, що договір позики існує і породжує правові наслідки. 6. Щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги Верховний Суд неодноразово зазначав (справи №2-2035/11, №761/1543/20, №639/86/17, №554/8549/15-ц), що відсутність повідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від обов`язку погашення боргу. Виконання може бути здійснене на користь первісного кредитора, однак це не виключає права нового кредитора звертатися до суду. 7. Щодо розрахунку заборгованості Позивач вказав, що відповідач не надав жодного контррозрахунку, хоча мав таку можливість. Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2019 року у справі №910/1265/17 підкреслив, що сторона, яка не погоджується з розрахунком, повинна надати свій варіант, а не обмежуватися критикою. Тому розрахунок позивача є єдиним належним доказом розміру заборгованості. 8. Щодо витрат на правничу допомогу Позивач вважає вимоги відповідача про компенсацію 8000 грн. витрат на адвоката неспівмірними з ціною позову (7985 грн.) та категорією справи, яка є малозначною. Витрати на правничу допомогу повинні бути співмірними та документально підтвердженими (ч. 4 ст. 137 ЦПК України, ст. 30 Закону «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»). Судова практика Верховного Суду (справи №753/15687/15, №922/1163/18, №751/3840/15-ц) підтверджує, що завищені витрати не підлягають компенсації. 9. Висновок Отже, позивач наголосив, що доводи відзиву зводяться до заперечень без належних доказів, тоді як позовна заява підтверджується документально. Тому ТОВ «Фінансова компанія управління активами» просить суд: задовольнити позов у повному обсязі; відмовити у відшкодуванні витрат відповідачу на правничу допомогу. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 19 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (ідентифікаційний код юридичної особи - 39861924) та [PERSON] (ідентифікаційний код фізичної особи - [NUMBER] ) укладено договір позики №1832947. Умовами договору передбачено надання грошових коштів у розмірі 5000 грн строком на 30 днів, тобто до 18 квітня 2021 року, зі сплатою процентів у розмірі 1,99 % на день (фіксована процентна ставка). Договір підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора «3OAsIiIqRq», який було надіслано на електронну адресу [INFO] Це відповідає вимогам частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін відображені у пункті 18 договору позики. З довідки про ідентифікацію вбачається, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , ідентифікована як сторона договору позики №1832947 від 19 березня 2021 року. Акцепт договору підтверджується підписанням одноразовим ідентифікатором «3OAsIiIqRq». Час відправлення ідентифікатора - 19 березня 2021 року о 10 годині 12 хвилин 18 секунд, електронна пошта - 0688727@i.ua. Без власного волевиявлення [PERSON] та без надання особистих даних, необхідних для укладення договору позики (ідентифікаційного коду, паспортних даних, адреси реєстрації, реквізитів банківської картки для зарахування коштів), укладення договору та зарахування коштів було б неможливим. Будь-який договір, що укладається відповідно до Цивільного кодексу України чи Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, вважається таким, що укладений у письмовій формі, відповідно до статей 205, 207 Цивільного кодексу України. Такий підхід підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. З матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2021 року позикодавець на виконання пункту 1 договору позики №1832947 виконав свої зобов`язання та передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок № [NUMBER] . Перерахування здійснено через платіжну установу Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Фінекспрес», яка діє на підставі ліцензії на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку, оскільки прямий перерахунок коштів з рахунку позикодавця на картковий рахунок фізичної особи є технічно неможливим. Вказані обставини підтверджуються електронною платіжною інструкцією №34592928-21a9-4a5d-84c6-588807c53c48 від 19 березня 2021 року, підписаною електронним цифровим підписом платіжної установи. Належність зазначеної платіжної інструкції до виконання договору позики №1832947 підтверджується листом Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» №01/10/24-23 від 1 жовтня 2024 року, у якому зазначено, що на банківський рахунок відповідача на підставі цієї транзакції перераховано кошти на виконання умов договору. Крім того, листом №КД-000000837/ТНПП від 1 жовтня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Фінекспрес» підтвердило прийняття до виконання зазначеної платіжної інструкції, наданої ініціатором платіжної операції - Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23 січня 2018 року. Платіжна операція завершена 19 березня 2021 року у сумі 5000 грн за картковим рахунком № [NUMBER] , номер платежу 34592928-21a9-4a5d-84c6-588807c53c48. Оскільки платіжна установа не здійснює операцій з готівковими коштами, а переказ проводиться виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. З огляду на те, що позику було видано на платіжну картку, а не на банківський рахунок, правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються постановою Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів». Перерахування коштів на картковий рахунок відповідача здійснено за посередництвом платіжної установи, оскільки прямий переказ з рахунку позикодавця на картковий рахунок фізичної особи є технічно неможливим. Відповідно до розділу VII зазначеної постанови документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Таким чином, документи платіжної системи про перерахування коштів на картковий рахунок та платіжна інструкція мають статус первинних документів, що підтверджують факт переказу коштів. Надалі право вимоги за договором позики було відступлено. 26 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (код ЄДРПОУ 35017877) укладено договір факторингу №2610, за умовами якого первісний кредитор передав, а фінансова компанія прийняла належні права вимоги до боржників. Згідно з пунктом 5.2 договору факторингу, перехід права вимоги від первісного кредитора до фактора відбувається з моменту підписання актів приймання-передачі реєстру заборгованостей. Після підписання таких актів фінансова компанія набуває статусу кредитора щодо боржників і відповідних прав вимоги. Виконання цієї умови підтверджується додатками №4 та №5 до договору факторингу, підписаними сторонами. Згідно з реєстром прав вимог №2 від 26 жовтня 2021 року до договору факторингу №2610 від 26 жовтня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» набуло права грошової вимоги до [PERSON] у сумі 16940 грн, з яких 5000 грн становить заборгованість за основною сумою боргу та 11940 грн - заборгованість за відсотками (витяг з реєстру прав вимог №2 від 26 жовтня 2021 року). За умовами договору позики №1832947 від 19 березня 2021 року сума кредиту становила 5000 грн, строк користування позикою визначено у 30 днів. Додаткових угод про продовження строку договору не укладалося. У встановлений договором строк заборгованість не сплачена. З урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, нараховані проценти перераховані в межах строку позики за базовою процентною ставкою у розмірі 1,99 % від суми позики за один день користування коштами. Враховано також здійснені відповідачем платежі за договором. Таким чином, заборгованість за кредитним договором складає 7985 грн, з яких: 5000 грн - основна сума боргу, 2985 грн - заборгованість за відсотками. Отже, [PERSON] належним чином не виконала зобов`язання щодо повернення як основної суми боргу, так і процентів ні перед первісним кредитором, ні перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», яке набуло право вимоги на підставі договору факторингу. Що стосується тверджень представника відповідача щодо звернення позивача до суду із відповідними вимогами з пропуском позовної давності, то суд їх також вважає безпідставними з огляду на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (статті 257, 261 ЦК України). За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, але за умови, що про її застосування заявлено стороною у спорі до ухвалення судом рішення. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16, це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Позивач у цій справі звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 07 жовтня 2024 року, тобто після спливу трьох років з моменту порушення його права, яке мало місце 18 квітня 2024 року, коли був останній день погашення суми позики. Разом з цим, позивач не є таким, що звернувся до суду із пропуском позовної давності, зважаючи на таке. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Так, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02 квітня 2020 року. За наслідками розгляду справи № 910/18489/20 Велика Палата Верховного Суду у п. 100 постанови від 06 вересня 2023 року зробила висновок, що саме з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», а тому початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року цим законом (п. 79 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №167/1058/20). Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-ІХ, Указом Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-ІХ, Указом Президента України від 7 листопада 2022 року №757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ, Указом Президента України від 6 лютого 2023 року №58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року №2915-IX, Указом Президента України від 1 травня 2023 року №254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року №3057-IX, Указом Президента України від 26 липня 2023 року №451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року №3275-IX, Указом Президента України від 6 листопада 2023 року №734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року №3429-IX, Указом Президента України від 5 лютого 2024 року №49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3564-IX, Указом від 6 травня 2024 року № 271/2024, затвердженим Законом України від 8 травня 2024 року № 3684-IX, Указом від 23 липня 2024 року № 469/2024, затвердженим Законом України від 23 липня 2024 року № 3891-IX, Указом від 28 жовтня 2024 року № 740/2024, затвердженим Законом України від 29 жовтня 2024 року № 4024-IX, Указом від 14 січня 2025 року № 26/2025, затвердженим Законом України від 15 січня 2025 року № 4220-IX, та Указом від 15 квітня 2025 року № 235/2025, затвердженим Законом України від 16 квітня 2025 року № 4356-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX, який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 07 жовтня 2024 року (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, позивач звернувся з вимогами до суду першої інстанції в межах позовної давності. Доводи представника відповідача щодо того, що позивач не довів перехід права вимоги за договором факторингу №2610 від 26 жовтня 2021 року, суд вважає необґрунтованими. Згідно з пунктом 5.2 договору факторингу, перехід прав вимоги від первісного кредитора до фактора відбувається з моменту підписання актів приймання-передачі реєстрів заборгованостей. Матеріали справи містять належні докази підписання таких актів (додатки №4 та №5 до договору факторингу від 26 жовтня 2021 року). Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі №2-2035/11 (провадження №61-2449св18) зазначив, що боржник не звільняється від обов`язку виконати зобов`язання у разі відступлення права вимоги іншій особі, а лише набуває право виконати зобов`язання первісному кредитору, якщо не був повідомлений про заміну кредитора. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №761/1543/20. Таким чином, факт здійснення чи нездійснення розрахунків між первісним кредитором та фактором не впливає на дійсність переходу права вимоги. Після підписання актів приймання-передачі фактор стає кредитором щодо боржника, і відповідач зобов`язаний погасити борг перед новим кредитором. Доводи представника відповідача щодо відсутності належних доказів укладення договору позики спростовуються наявними у справі документами та положеннями законодавства. Матеріали справи містять договір позики №1832947 від 19 березня 2021 року, підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого на електронну адресу відповідача. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором прирівнюється до власноручного підпису, а укладений таким чином електронний договір є рівнозначним договору у письмовій формі. Укладення договору було технічно можливим лише за умови, що відповідач надав персональні дані (прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, реквізити банківської картки) та підтвердив договір через одноразовий ідентифікатор. Без цього укладення правочину не могло відбутися. Верховний Суд у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 31 серпня 2022 року у справі №280/4456/20 та від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19 підтвердив правомірність укладання електронних договорів у подібний спосіб і визнав, що такий договір породжує цивільні права та обов`язки сторін. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та правильно звертав увагу представник позивача, [PERSON] , знаючи про існування договору позики, що вбачається з рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області у справі №652/122/22 від 03 жовтня 2023 року не вчинила жодних дій для оскарження його дійсності. Попри це відповідач не подала позову про визнання зазначеного договору недійсним, а також у межах цього спору не пред`явила зустрічного позову з такими вимогами. Згідно з частиною першою статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно, доки не існує судового рішення про визнання недійсності договору позики, презумпція його правомірності діє, а права та обов`язки, що виникли на його підставі, підлягають виконанню. Суд звертає увагу, що відповідач, стверджуючи про неотримання коштів від фінансової установи, не навела жодної альтернативної версії подій. Вона не пояснила, яким чином її персональні дані стали відомі банку та кредитору, яким чином укладено договір з використанням її індивідуальних даних, не зазначила можливих осіб, причетних до укладення договору, та не вказала на звернення до правоохоронних органів із заявами про можливі шахрайські дії відносно неї. Натомість з матеріалів справи вбачається, що відповідач, діючи недобросовісно, обрала інший спосіб захисту - шляхом заперечення очевидних обставин та намагання уникнути фінансової відповідальності через пошук формальних порушень у діяльності кредитора чи банку. Така поведінка свідчить про недобросовісність відповідача та підтверджує, що фактично кошти за договором позики були отримані. Доводи представника відповідача щодо того, що позивач не довів належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги, спростовуються нормами права та усталеною судовою практикою. Верховний Суд у постановах від 07 лютого 2018 року у справі №2-2035/11, від 23 лютого 2022 року у справі №761/1543/20, від 19 січня 2022 року у справі №639/86/17 та від 14 липня 2021 року у справі №554/8549/15-ц дійшов висновку, що відсутність повідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання. У такому випадку боржник може здійснити виконання на користь первісного кредитора, і таке виконання вважатиметься належним, однак це не позбавляє нового кредитора права звернутися до суду із вимогою про стягнення заборгованості. Таким чином, посилання представника відповідача на те, що відсутність повідомлення виключає право нового кредитора на звернення до суду, є безпідставними та такими, що суперечать усталеній судовій практиці. Доводи представника відповідача щодо необґрунтованості розрахунку заборгованості спростовуються. Позивач надав розрахунок заборгованості, підтверджений документально. Водночас відповідач, маючи процесуальне право і можливість подати власний контррозрахунок, цього не зробив. Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2019 року у справі №910/1265/17 наголосив, що сторона, яка не погоджується з розрахунком, повинна надати свій варіант, а не обмежуватися лише критикою розрахунку іншої сторони. За відсутності поданого відповідачем контррозрахунку, єдиним належним доказом розміру заборгованості у справі є розрахунок позивача. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів суд дійшов висновку, що між сторонами було належним чином укладено договір позики, грошові кошти у сумі 5000 грн фактично перераховані на картковий рахунок відповідача, зобов`язання з повернення позики та сплати процентів відповідачем не виконані, право вимоги на підставі договору факторингу перейшло до позивача, розрахунок заборгованості позивача є належним та підтвердженим доказами, а доводи відповідача та його представника не знайшли свого підтвердження. У зв`язку із цим суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору слід відшкодувати йому за рахунок відповідача. Витрати на професійну правничу допомогу понесені відповідачем не підлягають відшкодуванню останньому з огляду на задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved