Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він з відповідачкою проживав разом без реєстрації шлюбу, з липня 2019 року по січень 2025 року. Під час проживання разом у них народилась дитина син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що дитина проживає разом із ним та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Просить суд, визначити спільне місце проживання малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] разом з його батьком [PERSON] ,\~ [INFO] \~тавстановити факт, що батько [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач не з`явився, від нього до суду надійшла заява в якій просив суд справу розглядати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідачка не з`явилася, від неї до суду надійшла заява, в якій просить суд справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнає. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Суд приймає визнання позову відповідачкою, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом встановлено, що під час проживання разом у сторін народилась дитина син [PERSON] , [INFO] . Батьками дитини зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] /а.с.\~13/. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання та умов утримання їх спільної дитини, що підтверджується договором між батьками щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дитини. /а.с. 30-31/. Матеріалами справи підтверджено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 11, 25/. Мати дитини [PERSON] проживає окремо від дитини за іншою адресою: [ADDRESS] . /а.с.\~12/. За таких обставин, судом встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] . Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення суд зазначає наступне. Про існування спору про право між батьками протягом розгляду справи будь-яких заперечень від матері\~ [PERSON] щодо обставин, викладених у позовній заяві про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини, не надходило. У даному випадку мова йде про встановлення\~існування певних обставин, а саме факту самостійного виховання дитини батьком, які перешкоджають реалізації одним із батьків своїх прав та обов`язків, визначених\~СК України, а іншому з метою забезпечення повноцінного догляду та належних умов для дитини і збереження її прав та інтересів необхідне рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини батьком. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 вже викладала висновок, що\~факти, які мають юридичне значення, встановлюються у позасудовому та судовому порядку. Рішення суб`єктів владних повноважень стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами\~ЦПК\~України. Відповідно до частини другої\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі\~статті\~19\~та\~частини другої статті\~315 ЦПК України. \~ Підсумовуючи наведене, суд наголошує, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про\~встановлення фактів,\~перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересованими особами буде заявлений спір про право, то суд залишає таку заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Слід зауважити, що таке застереження стосується виключно цивільних спорів, розгляд яких визначається\~ЦПК України, і спрямоване на спрощення розгляду конкретної цивільної справи у розумні строки. Відповідно до ч.2 ст. 315\~ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із\~частиною восьмою\~статті 7\~СК України\~регулювання сімейних\~відносин має\~здійснюватися з\~максимально можливим\~урахуванням інтересів\~дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України,\~Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини необхідно для соціального забезпечення життєдіяльності позивача та його дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Між сторонами відсутній спір щодо місця проживання та виховання їх спільної дитини. Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] , [INFO] станом на 06.08.2025 року незнятої чи непогашеної судимості не має, до кримінальної відповідальності не притягується, в розшуку не перебуває. /а.с. 32/. Відповідно до медичної довідки, впродовж 2025 року звертався з приводу простудних захворювань та на огляд дитину приводив батько. /а.с. 33/. Згідно довідки педагога з раннього розвитку, [PERSON] бере активну участь у житті сина. Батько регулярно привозить сина на заняття двічі на тиждень, протягом усього заняття активно бере участь та допомагає сину, взаємодіє з педагогом та вчасно здійснює оплату занять. /а.с. 34/. Відповідно до\~ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. \~Як встановлено\~судом,\~відповідачка [PERSON] \~не заперечує\~щодо визначення\~місця проживання\~їх малолітньої\~дитини [PERSON] ,\~ [INFO] із батьком [PERSON] /а.с. 36/. Крім того, факт самостійного виховання та утримання батьком дитини також підтверджується письмовими поясненнями близьких до їх оточення людей. /а.с. 26-29/. У суду не має підстав сумніватись в достовірності письмових доказів, а тому суд вважає що позивачем доведений факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . За таких обставин, зважаючи на наявність договору щодо узгодженого сторонами місця проживання та порядку утримання їх спільної дитини, згоди самої матері дитини (а.с. 36), суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved