Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

Заявник звернулася до суду зі заявою, в якій просить встановити факт належності їй диплома спеціаліста серії [NUMBER] від 23.06.1995 на ім`я [PERSON] , про закінчення Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова у 1995 році за спеціальністю «Лікувальна справа» з присвоєнням кваліфікації спеціаліста лікаря, а також додатка до диплома серії [NUMBER] від 23.06.1995 на ім`я [PERSON] , про закінчення Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова, виданого 23.06.1995. В обґрунтування вимог зазначила, що у зазначених документах невірно зазначено її прізвище як « [PERSON] » взамін вірного « [PERSON] ». Заявниця зверталася до адміністрації Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова із заявою про виправлення описки в її прізвищі, однак така помилка не була виправлена, після закінчення університету заявниця отримала документи, в яких невірно зазначено її прізвище. У зв`язку з вказаними допущеними описками у заявниці виникли проблеми в частині зарахування часу навчання у страховий стаж при оформленні пенсії. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.09.2025 у справі відкрито провадження. Поданою до суду заявою від 30.09..2025 представник заявника просила провести розгляд справи без її участі, заяву підтримала. Представник заінтересованої особи ГУ ПФУ\~в Житомирській\~області подала до суду заяву від 11.09.2025, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, проти задоволення заяви не заперечувала за умови доведеності її належними документами. Представник Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань не подав. На підставі ст. 211 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , в 1991 році перевелася з Івано-Франківського медичного інституту на 3-й курс лікувального факультету денної форми навчання до Вінницького медичного інституту ім. М.І. Пирогова. Заявник в заяві зазначила, що на той час у заявниці вкрали паспорт громадянина УРСР і фактично єдиним посвідчуючим її особу документом була видана тимчасова довідка, в якій її прізвище було написано російською мовою - [PERSON] . При перекладі та занесенні відомостей про [PERSON] , як студентку у Вінницькому медичному інституті й було допущено помилку та у матеріалах особової справи її прізвище було зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Однак, після закінчення Вінницького державного медичного університету ім. М.І. Пирогова заявниці було видано диплом та додаток по нього із помилкою у прізвищі, де взамін вірного « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». На даний час у заявниці при оформленні пенсії виникла необхідність у зарахуванні часу навчання у страховий стаж. [PERSON] зазначила, що наказ про внесення змін у правильність написання її прізвища все ж таки був, у зв`язку з чим вона звернулась до університету із проханням видати їй диплом спеціаліста з виправленням згідно цього наказу на належне прізвище. Заявниці повідомили, що наказом №40 від 05.02.1992 було визначено вважати її прізвище « [PERSON] », а не « [PERSON] », однак в матеріалах особової справи всупереч цьому значиться « [PERSON] ». Таким чином заявниці фактично відмовили листом від 04.02.2025 у видачі диплому з виправленнями. Як вбачається з диплома серії [NUMBER] , виданого 23.06.1995, а також виписки із облікової відомості (додаток до диплома), виданого 23.06.1995 прізвище заявниці зазначене « [PERSON] » (а.с. 5-6). Згідно паспорта громадянки України та інших документів (свідоцтво про шлюб, довідка РНОКПП, свідоцтво про народження сина) вірним прізвищем заявниці є « [PERSON] » (а.с. 3-4, 7-8). Невідповідність прізвища заявниці в документі про освіту всім іншим посвідчуючим її особу документам спричиняє ризик неврахування наявності у неї належної освіти та страхового стажу для отримання права на пенсійні виплати за віком. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України. Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19). Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Згідно п. 12 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №5\~від 31.03.1995\~«Про судову\~практику в\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Згідно листа ВСУ від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У постанові від 13.10.2022 у справі № 755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів заяви та достатність доказів для встановлення факту належності [PERSON] диплома спеціаліста серії [NUMBER] від 23.06.1995 на ім`я [PERSON] , про закінчення Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова у 1995 році за спеціальністю «Лікувальна справа» з присвоєнням кваліфікації спеціаліста лікаря, а також додатка до диплома серії [NUMBER] від 23.06.1995 на ім`я [PERSON] , про закінчення Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова, виданого 23.06.1995. На підставі чого, суд вважає за можливе задовольнити у повному обсязі подану [PERSON] заяву.

Outcome: approved