Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 26116,20 грн. заборгованості за кредитним договором, сплативши 2422,40 грн. судового збору. Позовна заява мотивована тим, що Відповідач не виконав договірних зобов`язань, відтак Позивач просить стягнути з відповідача кредитну заборгованість в розмірі 26116,20 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2025 справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, визначено Відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Витребувано докази перерахування коштів відповідачу, що надійшли на адресу суду 26.06.2025. 03.07.2025 Відповідачем надано відзив у якому позовні вимоги не визнаються з огляду на наступне. Первісний кредитор коштів по договору не переказував, а Відповідач їх від нього не отримував, а тому у нього не виникли права кредитора і не перейшли від нього до Позивача. Надана Позивачем копія платіжного доручення є неналежним, недопустимим та повністю недостовірним доказом; надана Позивачем копія Кредитного договору не містить жодних підписів обох його Сторін - ані «звичайних», ані «електронних», оскільки оригіналу такого договору не існує взагалі, наданий текст не має обов`язкових реквізитів електронного документа, а не погоджені у письмовій формі умови кредитування не можуть застосовуватись до правовідносин Сторін, копія договору підписана виключно самим представником Позивача; Умови про «договірне» продовження строку кредитування у випадку прострочки та збільшення кредитором фіксованої процентної ставки та витрат по кредиту є нікчемними, не відповідають законодавству України та правовим висновкам Верховного Суду, засадам добросовісності, розумності та справедливості цивільно-правових зобов`язань. Суперечність умов договору має тлумачитись на користь споживача кредитних послуг і мають бути застосовані умови більш сприятливі для споживача; на момент укладання договору факторингу між Первісним кредитором і ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» воно не могло перейти до нього і далі по ланцюгу до Позивача; 7000 грн. які Позивач вимагає як компенсацію витрат на правничу допомогу є витратами на ведення ним основної статутної господарської діяльності і не відповідають визначеним ЦПК України та ЄСПЛ критеріям фактичності, неминучості та необхідності. Адвокат Тараненко А.І. не здійснює незалежну адвокатську діяльність, а є єдиним засновником і кінцевим бенефіціаром ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», від якого ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло право вимоги. Обидві ФК мають одного бухгалтера Хлопкову М.С . Має місце недоведеність позовних вимог з точки зору процесуального права, а всі сумніви мають тлумачитись на захист прав споживача кредитних послуг. 14.07.2025 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача про витребування доказів щодо фактичного одержання [PERSON] кредитних коштів. 14.07.2025 ухвалою суду зважаючи на подані клопотання відповідача суд призначив розгляд справи в судове засідання в викликом (повідомленням) сторін на 23.09.2025 о 09-00 год. В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник позивача просив розглядати справу без участі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу на підставі наданих доказів без участі сторін. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Такий правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, зокрема, істотні умови кредитних договорів мають бути узгоджені Сторонами у письмовій формі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 510 ЦК України сторонам у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Ч. 2 ст. 627 ЦК України «Свобода договору» передбачає, що «У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів». Глава 71 ЦК України та Закон України «Про споживче кредитування» також не передбачають можливості відступу від них. Згідно з ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Звертаючись до суду з заявленим позовом Позивач посилається на те, що 02.02.2022 між ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" та [PERSON] укладено кредитний договір № 192592738, за умовами якого Відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 22000,00 грн., на умовах строкового повернення та сплати відсотків. Відповідач вказані обставини заперечує, посилаючись на відсутність доказів отримання коштів. Суд вивчивши заяви по суті справи погоджується з доводами відповідача, що Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей. Для того, щоб виник обов`язок повернути борг слід довести і факт передачі коштів. За відсутності факту передання суми позики, навіть з підписаним договором, то такий договір вважається неукладеним. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 02.11.2023 по справі № 758/16339/17; від 01.11.2023 по справі № 754/2295/22; від 20.09.2023 по справі № 760/22898/20; від 30.08.2023 по справі № 359/5357/20; від 09.08.2023 по справі № 755/16831/19; від 26.07.2023 по справі № 495/7179/19; від 12.06.2023 по справі № 727/2968/20; від 27.04.2023 по справі № 161/11436/21. Разом з тим, позивачем не надано належних та достовірних доказів перерахування Первісним кредитором коштів Відповідачу. Факт зарахування аналогічної суми коштів на рахунок Відповідача від невстановленої особи, яка не є Первісним кредитором і не укладала договір факторингу та кредитний договір, не може бути підставою стягнення коштів на користь ТОВ ФК «Ейс», ще й з відсотками, і для вирішення спору правового значення не має. У відповіді на виконання вимог ухвали суду від 20.06.2025 АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» та у виписці про рух коштів по рахунку Відповідача будь-яка інформація про переказ коштів від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та з призначенням платежу за Кредитним договором № 192592738 від 02.02.2022 відсутня. За викладених обставин, не підтверджена первинним документом виписка не є достатнім і достовірним доказом (п. 60 Постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 733/608/16-ц, провадження № 61-5191св18), тим більше за відсутності у виписці Відповідача інформації про платника та призначення платежу, пов`язане з кредитним договором. Надана копія платіжного доручення від 02.02.2022 не містить повного номеру рахунку отримувача та банк отримувача, обов`язкових реквізитів як підпису директора станом на 02.02.2022 Андронікової О.О. та відмітки банку «ГЛОБУС» про фактичне проведення платежу з підписом уповноважного працівника Банку. Відтак докази щодо проведення фінансової операції по перерахуванню коштів відсутні. Також Позивачем надана Довідка ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», відповідно до якої ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» не зазначено повного номера рахунку, картки Відповідача. З додаткових пояснень первісного кредитора вбачається, відсутність доказів видачі коштів. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Розрахунок заборгованості не є доказом її наявності, оскільки не належить до засобів доказування, передбачених ст. 76 ЦПК України, і не є первинним бухгалтерським документом, а є одностороннім відображенням розрахунків Банку. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 було встановлено, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Посилання Позивача на розрахунки як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки розрахунки заборгованості є внутрішніми документами фінансових установ та не містять відомостей, що дозволили б Суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, пр. №61-1211св19. Вищевказане підтверджене у Постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 910/3105/21. На наданій Позивачем копії Кредитного договору та всіх інших копіях відсутні будь-які підписи обох Сторін договору - як власноручні, так і електронні. Жодний документ в матеріалах справи не підписаний Відповідачем особисто. Докази ідентифікації та верифікації Відповідача, його реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі Первісного кредитора, генерації та фактичного надсилання йому одноразового паролю-ідентифікатора, фактичного підписання примірника оригіналу Кредитного договору та додатків Відповідачем саме у наданій Суду редакції тексту - відсутні. Довідки та алгоритми, видані ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як зацікавленою особою, за відсутності інших доказів, не є належним, допустимим та достатнім доказом підписання саме наданого Суду тексту договору Відповідачем і не є підписами. QR код під текстом не є електронними підписами і нанесений на текст не Відповідачем особисто, а невстановленою особою. Надані Позивачем копії електронних документів не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, тому що не містять ні електронних ні звичайних підписів Сторін, неможливо перевірити достовірність та незмінність їх змісту, що згідно з ч. 5 ст. 100 ЦПК України має наслідком відхилення таких копій. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази не підтверджують між сторонами договірні зобов`язання та перерахування відповідачу кредитних коштів. Згідно правого висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, яка висловлена при розгляді справи № 757/28231/13-ц, єдиним належним доказом достовірності наданих копій може бути лише дослідження оригіналів електронних доказів, що є процесуальним обов`язком суду. Разом з тим витребувані за ухвалою суду від 14.07.2025 оригінали електронних доказів суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1 ст. 213, ч. 1 ст. 229 ЦПК України Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Відтак суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у тому випадку, коли оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19). Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу (частина п`ята статті 100 ЦПК України). Такі саме висновки містяться в Постановах Верховного Суду від 15.07.2022р. у справі № 914/1003/21, від 13.10.2021р. по справі № 923/1379/20 та від 03.08.2022р. по справі № 910/5408/21. Оскільки оригінали електронних доказів не подані, натомість за клопотанням Відповідача витребувані та Суду не надані, суд не бере уваги копії (паперову копію) електронних доказів зважаючи на зазначені правові Висновки. Порядок і підстави заміни кредитора у зобов`язанні визначаються ст.ст. 512, 513, 516 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Порядок і підстави заміни боржника у зобов`язанні визначаються, зокрема, ст.ст. 520, 521 ЦК України. Зокрема згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно зі ст. 521 ЦК України, форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Оскільки Кредитний договір є двостороннім, фінансова установа в частині обов`язку передати кредитні кошти у власність позичальника є боржником, а права кредитора виникають у неї тільки після виконання вказаного обов`язку. Ані договір ані закон не передбачаються можливості видачі кредиту іншою особою, яка може відбуватися виключно зі згоди Відповідача (ст.ст. 520, 527) у письмовій формі (ст.ст. 520, 513 ЦК України). Отже Первісний кредитор зобов`язаний був видати позику особисто, і тільки після цього отримав би право вимагати стягнення з позичальника коштів на власну користь. Оскільки отримання коштів Відповідачем від іншої особи у дар або без правових підстав (ст. 1212 ЦК України), яка не є кредитодавцем по договором, не є виконанням Первісним кредитором свого обов`язку по договору і не породжує у нього прав, які міг набути від нього Позивач, в т.ч. на звернення до Суду з цим позовом. Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з ч. 2 ст. 1082 ЦК України боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Отже, для того, щоб у Відповідача виник обов`язок повернення коштів з відсотками по договору спочатку їх мав перерахувати саме Первісний кредитор після підписання договору, з власного рахунку (а не якась інша невстановлена особа і без договору). Позивач не може претендувати на стягнення коштів, які надійшли не від особи Первісного кредитора і з якою не було укладено факторинг. 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ "Таліон плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01. Підписано Реєстр прав вимоги № 175 від 05.05.2022, за умовами якого до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором № 192592738 від 02.02.2022. 30.10.2023 між ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "ФК ОНЛАЙН ФІНАНС" укладено договір факторингу № 30/1023-01. Підписано Реєстр прав вимоги № 1 від 30.10.2023, за умовами якого до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором № 192592738 від 02.02.2022. 29.05.2025 між ТОВ "ФК ОНЛАЙН ФІНАНС" та позивачем укладено договір факторингу № 29/05/25-Е. Підписано Реєстр прав вимоги б/н від 29.05.2025, за умовами якого до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором № 192592738 від 02.02.2022. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року). ЄСПЛ у своїх рішення неодноразового наголошував на тому, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Європейський суд з прав людини вказує, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником. У рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48-49, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року, «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації»). Право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»). У справі «Гурепка проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Аналогічне зазначено у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03). У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем не надано належних доказів видачі позики Первісним кредитором. Відсутні докази договірних відносин між сторонами. Їх відсутність свідчить про те, що у Первісного кредитора не виникли права, які міг набути від нього Позивач. Крім того, Позивачем не надано Суду доказів отримання Відповідачем повідомлень про набуття права вимоги кожним кредитором, як і доказів відправлення таких повідомлень. За викладених обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача. На підставі статей 203, 510, 512, 513, 514, 516, 517,520, 610, 611, 626, 1054, 1055, 1077, 1078,1082 Цивільного кодексу України статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»,

Outcome: dismissed