Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

29 квітня 2015 року представник ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що 29.07.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №ROWWGА0000000004, згідно якої відповідач отримав кредит в розмірі 41723,05 доларів США в термін до 29.07.2018 р. Відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 24.03.2015 року виникла заборгованість в розмірі 37288,31 доларів США за кредитним договором, з яких 27747,14 доларів США заборгованість за кредитом; 4038,06 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1043,94 доларів США заборгованість за комісією за користування кредитом, 2673,31 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи 10,74 доларів США (фіксована складова) та 1775,12 доларів США (процентна складова). В забезпечення виконання за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки. Враховуючи наведене, просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. Представником відповідачів 01.02.2021 року подано до суду письмові пояснення щодо позовних вимог позивача, згідно яких заперечує проти позовних вимог в частині розрахунку процентів, штрафу та пені, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Обов`язок сплати позичальником комісії не передбачено умовами кредитного договору. Щодо вимоги про сплати пені, то її обчислення здійснюється наростаючим підсумком починаючи з 20.07.2009 року. Звертаючись до суду з вказаним позовом 29.04.2015 року, позивач розраховує розмір пені за майже 6 років, що суперечить умовам кредитного договору, де передбачено нарахування неустойки протягом 5 років з дня допущення відповідного порушення виконання зобов`язання. Окрім того, нормами чинного законодавства, ст.258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). Заперечує проти нарахованої пені в доларах США, оскільки відповідно до позиції Верховного суду, пеня - форма відповідальності і може бути нарахована тільки в гривні. Щодо вимоги про стягнення штрафу (фіксованої частини та процентної складової), то вказана вимога одночасно із вимогою про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, свідчить про подвійну відповідальність позичальника за порушення виконання зобов`язання. Такі правові висновки відповідають усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18) та іншими. Також представник відповідачів, ставить під сумнів достовірність нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, оскільки позивачем не надано відомості про черговість розподілу коштів сплачених відповідачем. Також, відповідачем заперечується право позивача на солідарне стягнення сплаченого судового збору, що суперечить вимогам чинного законодавства. За таких обставин, просить відмовити в задоволені позовних вимог в частині заборгованості за відсотками, штрафу та пені за користування кредитними коштами. В подальшому 15.06.2022 року відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. В обґрунтування поданої заяви, вказує, що за умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмір та строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним. За таких обставин право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак перебіг строк позовної давності за кожен черговий транш починається з моменту порушення строку його погашення. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-169цс14. Аналогічний висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2013 року, від 04 грудня 2013 року, від 25 грудня 2013 року, від 22 січня 2014 року. Враховуючи викладене, відповідач просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області Драновської С.З. від 05 травня 2015 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 19 серпня 2015 року справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 07 вересня 2015 року задоволено клопотання відповідача та зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням в справі за №568/984/15-ц за позовом [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. Ухвалою суду від 20 травня 2016 року провадження у справі відновлено. 25 липня 2016 року представником відповідача подано клопотання про призначення у вказаній справі судово-економічної експертизи. Ухвалою суду від 15 серпня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача та призначено у справі судово-економічної експертизи. 20 квітня 2017 року матеріали справи було повернуто до суду без виконання ухвали суду від 15 серпня 2016 року про проведення судово-економічної експертизи, в зв`язку не проведенням оплати [PERSON] . В зв`язку з закінчення повноважень судді Драновської С.З., було проведено повторний авторозподіл та вказана цивільна справа надійшла до провадження судді Панчук М.В. Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року справу було прийнято у провадження судді, та поновлено провадження у справі, призначено судове засідання. У зв`язку з закінчення терміну відрядження судді Панчук М.В. було проведено повторний авторозподіл та вказана цивільна справа надійшла до провадження судді Троцюк В.О. Ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року справу було прийнято у провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 08 липня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року провадження в справі зупинено до припинення перебування відповідача [PERSON] у службовому відрядженні. Ухвалою суду від 07 серпня 2024 року поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року змінено назву позивача «Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»» на назву «Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів та відкладення розгляду справи. В судове засідання представник позивача не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином. Відповідачем [PERSON] подано клопотання про відкладення розгляду справи. Суд розглянувши вказане клопотання, відмовив у його задоволенні з огляду на тривалий строк розгляду справи, стадію судового розгляду та надання сторонами усіх доказів та пояснень, суд вважає, що підстав відкладати справу не має. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи відмовлено, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, згідно з ч.2\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згіднозч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1ст.76 ЦПК України). Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №ROWWGА0000000004, згідно якого банк надав [PERSON] , а останній отримав кредит у розмірі 41732,05 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше - 29.07.2018 року. За умовами кредитного договору (розділ 8) [PERSON] зобов`язаний був щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 788,29 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, ( а.с.11-13). Відповідно до п.1.1 кредитної угоди №ROWWGА0000000004 від 29.07.2008 року позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит, сплатити відсотки і винагороду в терміни встановлені даною угодою і договорами про видачу траншів у повному обсязі. В забезпечення виконання за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 29.07.2008 року укладено договір поруки №ROWWGА0000000004. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору поруки, [PERSON] поручився у повному обсязі за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, та зобов`язався у разі невиконання останнім обов`язків за вказаним кредитним договором відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник. (а.с. 15). Однак, як стверджує позивач, у порушення умов кредитного договору [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 24.03.2015 року заборгованість по кредитному договору №ROWWGА0000000004 від 29.07.2008 року становить 37288,31 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.03.2015 року складає 868071,89 грн. (а.с. 6) В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, позивачем 28.03.2015 року на адресу відповідачів було надіслано вимогу про сплату простроченої заборгованості в розмірі 13595,87 доларів США. (а.с. 7) Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Термін повернення кредиту й окремих частин траншів кредиту, визначений п.1.1 та п.8.1 договору та встановлюється графіками погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємними додатками до договору, але не пізніше 29 липня 2018 року. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.ст.610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання, передбачені вище зазначеним кредитним договором №ROWWGА0000000004 від 29.07.2008 року у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст.612, ст.610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Непогашення відповідачем заборгованості перед банком за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст.525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. Так, як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] добровільно не виконує належним чином, але як боржник він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, то у позивача виникло право вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитом. Так, в судовому встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору та тривалий час виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а тому виходячи із вище викладеного, оскільки відповідач [PERSON] не виконав зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 27747,14 доларів США законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Щодо позовних вимог, про стягнення процентів за користування кредитом суд зазначає наступне. Представник позивача вказує, що станом на 24.03.2015 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №ROWWGА0000000004 від 29.07.2008 року в розмірі 37288,31 доларів США, з яких заборгованість по відсотках в розмірі 4038,06 доларів США, що стверджується даними розрахунку заборгованості, долученим до матеріалів справи. Згідно умов кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше - 29.07.2018 року. (п.8.1.Договору). Згідно розрахунку заборгованості станом на 24.03.2015 року заборгованість за відсотками становить 4038,06 доларів США. (а.с.3-5) Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 28.03.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до [PERSON] про виконання зобов`язань за кредитним договором, вказуючи, що прострочена заборгованість складає 13595,87 доларів США, з яких заборгованість за відсотками за користування кредитом становить 3999,10 доларів США. Отже, надіславши [PERSON] письмову вимогу про дострокове погашення у існуючої заборгованості за кредитним договором у розмірі 13595,87 доларів США (5163,09 доларів США - заборгованість за кредитом, 3999,10 доларів США - заборгованість за процентами, 1043,94 - заборгованість за користування кредитом, 2732,19 пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором), банк, з урахуванням підпункту 8.2 кредитного договору, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Право банка нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після цього припинилося (припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування), а його права та інтереси як кредитодавця забезпечувалися частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З розрахунку вбачається, що, незважаючи на повідомлення боржника про дострокове погашення заборгованості, позивач продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом. А тому, у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення строку кредитування, необхідно відмовити за їх необгрутованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилося після зміни строку виконання зобов`язання. З врахуванням викладеного, з відповідачів підлягають до стягнення відсотки за користування кредитом в розмірі 3999,69 доларів США. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості по пені, суд виходить з наступного. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України ). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають\~правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір\~поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, що до повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає\~додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком станом на 24.03.2015 року у відповідачів існує заборгованість за пенею в розмірі 2673,31 доларів США ( а.с. 3-5). Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про відповідальність\~за несвоєчасне\~виконання грошових\~зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. За статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пунктом 5.2. кредитного договору сторони передбачили, що за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту, своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, то сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті. (а.с.12) Аналіз наведених норм чинного законодавства та умов кредитного договору свідчить про те, що розмір пені, погоджений сторонами у кредитному договорі, визначається в гривневому еквіваленті. Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 909/660/14, а також у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 905/1923/16, від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15. Відповідно до частини 1 та 3статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11. Отже, вимоги про застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні). При цьому суд зазначає, що з урахуванням умов договору пеня у цьому випадку має обчислюватися і стягуватися в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні пеня повинна обчислюватися щоденно (на момент щоденного прострочення зобов`язання). Такі правові висновки Верховного Суду щодо правил проведення розрахунку пені за прострочене зобов`язання, виражене в іноземній валюті, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.11.2018 у справі № 922/4404/17 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів пені нарахованої в іноземній валюті, а відтак відмовляє в цій частині позовних вимог. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачів нарахованої суми штрафів відповідно до умов кредитного договору: 10,74 доларів США штраф (фіксована частина); 1775,12 доларів США штраф (процентна складова), суд вважає, що такі до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Суд звертає увагу на те, що за порушення позичальником грошових зобов`язань\~за кредитним договором\~позивачем одночасно нараховано пеню та штрафи. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Отже, позивач просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й\~того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання (порушення позичальником грошового зобов`язання за кредитним договором), що суперечить вимогам ч.1 ст.61\~Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такі правові висновки відповідають усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15 (провадження № 61-38341св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 523/17197/15-ц (провадження № 61-24792св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 2-884/10 (провадження № 61-24993св18) та іншими. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов`язаннями за одним і тим самим кредитним договором, а відтак в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів штрафів в розмірі 10,74 доларів США штраф (фіксована частина); та 1775,12 доларів США штраф (процентна складова), за порушення грошових зобов`язань відмовити. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При цьому умовами кредитного договору було передбачено його виконання саме у валюті кредиту - доларах США. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18). Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049\~Цивільного кодексу\~України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц. Таким чином позовні вимоги банку про стягнення заборгованості є такими, що підлягають до задоволення частково та з відповідачів слід стягнути заборгованість в іноземній валюті, без визначення гривневого еквіваленту заборгованості. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81\~ЦПК України,\~ кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те, що відповідач, будучи ознайомлений з умовами кредитування, уклавши кредитний договір не виконує його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту та процентів за користування ним, хоча взяв на себе зобов`язання їх виконувати та вчасно погашати заборгованість, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 31746,24 доларів США, з яких: 27747,14 доларів США заборгованість за кредитом; 3999,10 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом. Щодо клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин строк позовної давності, то суд зазначає наступне. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої\~статті 258 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається\~ст.261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5\~ст. 261 ЦК України). Укладений сторонами кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, а тому незалежно від визначення у договорі загального строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. За таких обставин, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. За змістом ч.3\~ст.254 ЦК України\~строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4\~ст.267 ЦК України). Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України, від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі №638/10895/14-ц, постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Частиною першою\~статті 264 ЦК України\~встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Згідно з наданими відповідачем виписки по рахунку [PERSON] (том 2 а.с.197-199, 237), у період з 29.07.2008 року по 20.03.2014 року [PERSON] сплачував грошові кошти за кредитним договором №ROWWGА0000000004 від 29.07.2008 року, а з 26.03.2014 року виникла заборгованість за вказаним договором. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 29 квітня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.\~81\~ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те, що відповідач, будучи ознайомлений з умовами кредитування, уклавши кредитний договір не виконує його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту та процентів за користування ним, хоча взяв на себе зобов`язання їх виконувати та вчасно погашати заборгованість, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 31746,24 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 27747,14 доларів США, заборгованості за процентами в розмірі 3999,10 доларів США. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем АТ КБ «Приватбанк» сплачено судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Предметом позову АТ КБ «Приватбанк» є стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 37288,31 доларів США, що за курсом 23,28 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.03.2015 року складає 868071,89 грн. Разом з тим, суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом у загальному розмірі 31746,24 доларів США, що за курсом 23.28 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.03.2015 року складає 739052,46 грн. За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума у розмірі 3110,91 грн. (3654,00 х 739052,46/ 868071,89). Вказана сума підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках по 1555,46 гривень, оскільки солідарного стягнення судових витрат законом не передбачено. На підставі викладеного та

Outcome: approved