Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

До Печерського районного суду м. Києва із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла за підсудністю цивільна справа за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочене найменування АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів у розмірі 286414,76 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановою Дніпровського апеляційного суду у постанові в справі № 326/862/18 встановлена сума переплати [PERSON] по кредитному договору № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008 у розмірі 90 920 грн та додатковою постановою від 05.04.2023 стягнуто на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 52 190 грн. Тому, позивач вважає, що на її користь мають бути стягнуті з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» додатково суми інфляційного збільшення та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме: інфляційне збільшення та 3% річних - у розмірі 276 167,88 грн; інфляційне збільшення та 3% річних - у розмірі 10 246,88 грн та моральна шкода в розмірі 100 000 грн. Представник позивача [PERSON] адвокат Погрібна С. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Хитрова Л. В. заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, установив наступні обставини та дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Установлено, що 03.04.2008 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір про іпотечний кредит № ZPP0GI0000004869, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 90 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення 03.04.2018. Уклавши договір, [PERSON] погодилась з усіма його умовами та прийняла на себе зобов`язання щодо повернення коштів. Відповідно до п.2.4 Договору позичальник зобов`язується щомісячно до 03 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 1463,52 грн шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на банківський рахунок, відкритий у Кредитора. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 03.04.2018. Відповідно до Додаткової угоди від 05.08.2008 до Договору № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008 валюту кредиту було змінено з гривні на долари США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць. Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 16.08.2017 в справі № 326/587/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», Державної іпотечної установи, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним у задоволенні первісного позову відмовлено та частково задоволено зустрічний позов. Визнано недійсною Додаткову угоду до Договору про іпотечний кредит № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008, укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Крім того, вказаним рішенням установлено, що Договір про іпотечний кредит № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , недійсним не визнавався. Кредит станом на час розгляду справи сплачений позичальником у повному обсязі. За результатами судово-економічної експертизи, викладеними у висновку експерта від 20.03.2020 № 23/11.3/256, встановлено, що загальна сума коштів, сплачених позичальником [PERSON] на погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008 в гривневому еквіваленті становить 237 644,04 грн. При цьому, згідно Висновку експерта № 338 від 16.11.2021 за результатами проведення додаткової економічної експертизи в справі № 326/862/18, відповідно до проведеного дослідження наданих документів, розмір переплати [PERSON] за Договором про іпотечний кредит № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , з моменту його укладання без урахування Додаткової угоди до Договору про іпотечний кредит № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008, визнаною недійсною відповідно до рішення Приморського районного суду Запорізької області від 16.08.2017 в справі № 326/586/16-ц, яке набрало законної сили 28.08.2017, по 22.01.2015 (по дату останнього внесення грошових коштів [PERSON] ) становить 90 920 грн. Дата погашення кредиту 03.12.2012. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, Дніпровським апеляційним судом у постанові від 01.03.2023 в справі № 326/862/18 встановлена сума переплати по Кредитному договору № ZPP0GI0000004869 від 03.04.2008 в розмірі 90 920 грн. Окрім цього, додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.04.2023 в справі № 326/862/18 на користь [PERSON] стягнуто судовий збір в розмірі 52 190 грн. Тому, позивач вважає, що на її користь мають бути стягнуті з Банку додатково суми інфляційного збільшення та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме: - інфляційне збільшення та 3% річних - в розмірі 276 167,88 грн, розраховані відповідно до ст. 625 ЦК України на загальну суму 90 920 грн (сума переплати, встановлена судовим рішенням в справі № 326/862/18 від 01.03.2023) за період з 29.12.2012 (починаючи з першої суми переплати) по 11.05.2023 (дата виконання судового рішення); - інфляційне збільшення та 3% річних - в розмірі 10 246,88 грн, розраховані відповідно до ст. 625 ЦК України на суму 10 178 грн (недоплачений судовий збір в справі № 326/862/18) за період з 05.04.2023 (дата ухвалення додаткової постанови Дніпровським апеляційним судом) по 02.06.2023 (дата пред`явлення позову до суду). При цьому, судове рішення в справі № 326/862/18 виконано АТ КБ "ПриватБанк" 11.05.2023 шляхом зарахування коштів в розмірі 90920 грн, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Також, вищевказана додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду виконана АТ КБ "ПриватБанк" 11.05.2023, але за вирахуванням суми податків в розмірі 10 178 грн. Тобто, АТ КБ "ПриватБанк" сплачено на виконання додаткової постанови суду апеляційної інстанції 42 012 грн стягнутого судового збору, що також підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Щодо вимоги про стягнення інфляційного збільшення та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 276 167,88 грн, суд дійшов такого висновку. Позивач [PERSON] просить стягнути на її користь інфляційне збільшення та 3 % річних в розмірі 276 167,88 грн, розраховані відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 29.12.2012 по 11.05.2023 за кожен переплачений платіж по Кредитному договору окремо. При цьому, [PERSON] зазначає, що борг АТ КБ "ПриватБанк" перед нею в загальному розмірі 90 920 грн, що встановлено рішенням Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2023 в справі № 326/862/18, почав утворюватися в розрізі кожного окремого платежу з 04.12.2012 та був сплачений 11.05.2023. Таким чином, за підрахунками позивача строк прострочення виконання грошового зобов`язання становить 3785 днів, тобто більше 10 (десяти) років. Також, позивач указує на те, що розрахунок заборгованості здійснений нею на основі доданого до матеріалів справи Додатку № 5. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 в справі № 6-2168цс15. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На підставі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд зауважує, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2023 стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 90 920 грн боргу і таке зобов`язання полягає у сплаті грошових коштів, а отже є грошовим зобов`язанням, з огляду на що між сторонами існують грошові зобов`язання на підставі рішення суду, які АТ КБ «ПриватБанк» виконало належним чином 11.05.2023, що підтверджується відповідними доказами, наданими позивачем та не заперечується сторонами. Ураховуючи викладене, з відповідача можуть бути стягнуті 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів саме за час виконання рішення суду про стягнення грошових коштів. За таких підстав, суд не не бере до уваги доданий позивачем розрахунком, оскільки обов`язок відповідача сплатити визначену в рішенні суду суму грошових коштів виник не раніше набрання рішенням законної сили, оскільки підставою застосування положень статті 625 ЦК України за пред`явленим позовом є саме невиконання судового рішення. Отже, стягнення коштів згідно зі ст. 625 ЦК України можливе лише за період з 02.03.2023 (перший день після ухвалення постанови Дніпровським апеляційним судом у справі № 326/862/18) по 10.05.2023, що становить 70 днів прострочення грошового зобов`язання, а не починаючи з 29.12.2012. Суд ураховує висновок ВП ВС в постанові від 09.11.2021 в справі № 320/5115/17 щодо нарахування 3 % річних, зокрема бази нарахування та періоду нарахування. У постанові зазначено, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У такому випадку ВП ВС визначає порядок обчислення трьох відсотків річних за формулою: сума вкладу за рішенням суду від 04.12.2014 (з урахуванням дати набрання ним чинності, а саме 25.03.2015) х на 848 (кількість днів прострочення виконання рішення суду) х на 3 (розмір процентів, встановлених частиною другої статті 625 ЦК) : 100 : 365 (днів у році). Таким чином, відповідно до проведеного розрахунку період прострочення з 02.02.2023 по 10.05.2023 становить 70 днів, а отже до стягнення підлягають кошти в розмірі 523,11 грн (90 920 грн х 3 х 70/365/100). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Відповідно до проведеного розрахунку інфляційні втрати за період з 02.03.2023 по 10.05.2023 становлять 1 548,37 грн (90 920 грн x 101,703 % - 90 920 грн). Щодо вимоги про стягнення інфляційного збільшення та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 10 246,88 грн, суд дійшов такого висновку. При заявленні вимоги про стягнення 10 246,88 грн позивач урахувала суму недоплаченого судового збору, стягнутого з Банку на її користь додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду, інфляційні втрати та 3 % річних за 58 днів. Відповідно до ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Згідно з п. 164.2.17 Податкового кодексу України суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку віднесено до доходу, отриманого платником податку як додаткове благо. Таким чином, судові витрати визначено законодавцем як додаткове благо, a тому вказана сума підлягає оподаткуванню. Відповідно до п. 168.1.1. Податкового кодексу України податковий агент який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Враховуючи викладене, судові витрати було виплачено [PERSON] за рішенням суду після утримання та перерахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору згідно вимог законодавства. А тому, заявлена сума недоплаченого судового збору є подвійним стягненням. Суд роз`яснює, що за стягненням недоплаченого судового збору, позивач має право звернутися до органу ДВС з виконавчим листом, а не з окремим позовом про повторне стягнення цієї суми. Відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу, вимогами ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Крім цього, згідно ЦПК України не підлягають доказуванню преюдиційні обставини, тобто факти, встановлені судовим рішенням або вироком суду, що набрали законної сили, за умови, що у справі беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено. Також, не потребують доказування загальновідомі обставини та ті, що були визнані сторонами, якщо таке визнання прийнято судом. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини в справі, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, суд дійшов такого висновку. Позивач зазначає, що внаслідок дій відповідача, їй завдано моральну шкоду, яка пов`язана з розладом нормального життя, погіршенням стану здоров`я, переживаннями, зверненням до суду за захистом порушених прав, неможливістю врегулювання питання мирним шляхом. Позивач оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. Відшкодування моральної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина в заподіянні збитків. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Враховуючи викладене, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Ураховуючи те, що позивач не довела ті обставини, якими обгрунтована вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, тому в її задоволенні слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач під час подання позову була звільнена від сплати судового збору. За таких підстав, на користь держави з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 20,87 грн, тобто пропорційно до задоволеної частини позову, з урахуванням того, що було задоволено 0,54 % позовних вимог (частини 1, 6 ст. 141 ЦПК). На підставі ст. 15, ч. 1 ст. 509, статей 611, 612, 625,

Outcome: partial