Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором грошової позики № 1 від 30.01.2025 року у загальному розмірі 570907,53 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 30.01.2025 між сторонами укладено договір грошової позики за умовами якого позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 550000,00 грн., а остання зобов`язалася повернути кошти до 12 лютого 2025. До теперішнього часу кошти повернуті не були. За умовами ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем також нараховано на суму боргу за договором позики 3% річних за період з 12.01.2025 по 13.05.2025 у сумі 10157,55 грн. та на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти на рівні облікової ставки НБУ у сумі 20907,53 грн. Оскільки у добровільному порядку відповідачка не повернула кошти, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 23.05.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 16.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Федченко В.В. не прибули, до суду представни позивача подав клопотання, в якому просить судовий розгляд проводити без участі позивача та його представника. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не прибула, про дату, час та місце його проведення повідомлялась належним чином, причини неявки\~суду невідомі,\~відзив на\~позов,\~заяв та\~клопотань не\~подавала. Конверт із судовою повісткою повернувся без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Як передбачено п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є:день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України). Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 30.01.2025 між сторонами було укладено договір грошової позикик № 1, відповідно до умов якого відповідачка [PERSON] отримала у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 550000,00 грн. із терміном повернення до 12 лютого 2025 ( а. с. 10-11). З розписки від 30.01.2025 вбачається, що відповідачка [PERSON] зобов`язалась повернути борг у розмірі 550000 грн. [PERSON] 06.02.2025 ( а. с. 12). 24.02.2025 позивачем було надіслано відповідачці лист-вимогу (претензію), в якому для досудового вирішення питання, вмимагає погасити заборгованість у розмірі 550000,00 грн. ( а. с. 13-16). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиціїдотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Згідно статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошіві їх отримання відповідачем згідно розписок, між позивачем і відповідачем укладено правочини, які по суті є договорами позики. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Згідно даної розписки, позичальник [PERSON] зобов`язалася повернути суму позики за розпискою від 30.01.2025 у розмірі 550000,00 грн. 06.02.2025, однак, в порушення умов договору позики, взяті на себе зобов`язання не виконала і не повернула належні позивачу грошові кошти. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачка свої зобов`язання за договором позики невиконала, а отже зобов`язана повернути позивачу суму боргу у загальному розмірі 550000,00 грн. При цьому, як вбачається із змісту позовних вимог, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивачем нараховано проценти на рівні облікової ставки НБУ за період з 12.02.2025 до 06.03.2025 та за період з 07.03.2025 до 13.05.2025 у загальному розмірі 20907,53 грн. Як визначено ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. У даній же справі проценти за користування позикою позичальником нараховано з 12.02.2025 до 06.03.2025 та за період з 07.03.2025 до 13.05.2025 у загальному розмірі 20907,53 грн. Разом з тим, суд зазначає, що дані проценти позивачем були нараховані не правомірно, оскільки згідно п. 1.2 договору грошової позики № 1 від 30.01.2025 проценти за користування позикою або будь-яке інше відшкодування позичальником не виплачується, а тому, такі вимоги не підлягають до задоволення. Стосовно стягнення 3 % річних слід зазначити наступне. В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Разом з тим, суд не погоджується з розміром 3% річних, які було нараховано позивачем за період з 12.01.2025 по 13.05.2025 в сумі 10157,55 грн. Як вбачається з договору грошової позики № 1 від 30.01.2025 строк повернення позики до 12.02.2025, а тому правомірним є нарахування 3% річних з 13.02.2025. Відтак, судом перераховано розмір 3% річних за період з 13.02.2025 по 13.05.2025, що становить 4068,49 грн. Таким чином розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача грошові кошти заборгованості за договором грошової позики № 1 від 30.01.2025 в розмірі 550000,00 грн. та 3% річних за період з 13.02.2025 по 13.05.2025 у сумі 4068,49 грн. у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, а тому, позов підлягає частковому задоволенню. Разом з\~тим,\~відповідно до\~ст.\~264\~ЦПК України\~суд під\~час ухвалення\~рішення вирішує\~питання щодо\~ розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 5\~ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивач [PERSON] поніс судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви в сумі 5709,08 грн. Оскільки, у ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в сумі 554068,49 грн, що становить 95,35% від заявленої позивачем суми 581065,08 грн, відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в сумі 5443,60 грн. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: partial