Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, Місцезнаходження юридичної особи: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, ЗО, реквізити IBAN N° [NUMBER] у AT «ТАСкомбанк») суму заборгованості за Кредитним договором № 102672537 в розмірі 37462.5 грн., з яких:- 9000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;- 27562.5 грн. - сума заборгованості за відсотками;- 900 грн. - заборгованість за комісією. Щодо судових витрат позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів» понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №102672537 в електронній формі. Грошові кошти були надані відповідачу у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку, реквізити якої останній повідомив кредитору. Підписанням договору відповідач підтвердив ознайомлення з його умовами та прийняття зобов`язань щодо належного виконання договору. Надалі, 16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №16072024, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача. Згідно з Реєстром боржників до цього договору, позивач набув право вимоги до [PERSON] на загальну суму 37462,50 грн, що складається із заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 9000 грн, заборгованості за відсотками у сумі 27562,50 грн та заборгованості за комісією у сумі 900 грн. Відповідач, всупереч умовам кредитного договору та після повідомлення про відступлення права вимоги, не здійснив жодного платежу ані на користь первісного кредитора, ані на рахунок позивача. При цьому позивач не нараховував штрафних санкцій після переходу до нього права вимоги. Таким чином, заборгованість у визначеному розмірі станом на день подання позову залишається непогашеною. Позивач вказав, що відповідно до статей 512, 514, 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється на підставі правочину про відступлення права вимоги, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора у повному обсязі. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15. Крім того, положення Закону України «Про електронну комерцію» підтверджують, що укладений між сторонами кредитний договір в електронній формі є рівнозначним договору у письмовій формі, а підписання його одноразовим ідентифікатором відповідає вимогам щодо електронного підпису. Отже, договір є дійсним, укладеним належним чином та породжує для сторін відповідні цивільно-правові наслідки. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 37462,50 грн та понесені судові витрати. У відзиві на позовну заяву, поданому 28 березня 2025 року, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на такі доводи. Він зазначає, що 05 грудня 2021 року між ним та ТОВ «Мілоан» було укладено кредитний договір №102672537 в електронній формі на суму 9000 грн. Під час укладення договору відповідач повідомив кредитора про свій статус військовослужбовця Збройних Сил України, надавши відповідні документи. Це не був перший його кредитний договір з ТОВ «Мілоан» за всіма попередніми договорами він сумлінно виконував свої зобов`язання. Разом з тим, у зв`язку зі складними фінансовими обставинами на початку 2022 року він звернувся до кредитора з письмовою заявою про реструктуризацію боргу, однак його звернення залишилося без розгляду. Відповідач також наголошує, що йому невідомо, коли саме і на яких підставах право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Належного повідомлення про зміну кредитора він не отримував. Особливу увагу відповідач приділяє тим обставинам, які унеможливили належне виконання взятих на себе зобов`язань. Він вказує, що з 1 вересня 2020 року до 13 вересня 2024 року проходив військову службу у складі Збройних Сил України, у тому числі брав безпосередню участь у бойових діях. 21 серпня 2023 року, виконуючи бойове завдання поблизу міста Бахмут, він отримав тяжке поранення мінно-вибухову травму, що призвела до ампутації лівої ноги. Після тривалого лікування його визнано непридатним до військової служби та встановлено інвалідність ІІ групи. У зв`язку з бойовими діями він також втратив житло і майно, має статус внутрішньо переміщеної особи та наразі перебуває у вкрай скрутному матеріальному становищі. Разом з тим відповідач підкреслює, що не відмовляється від виконання кредитних зобов`язань. Він готовий добровільно сплатити тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами після отримання грошової компенсації від держави у зв`язку з пораненням. Водночас він категорично заперечує проти нарахування штрафів, пені та інших додаткових платежів. У відзиві наведено низку правових аргументів. Зокрема, відповідач посилається на положення Закону України «Про споживче кредитування», які встановлюють особливі гарантії для військовослужбовців та осіб з інвалідністю, набутою внаслідок військової служби, зокрема заборону нарахування штрафів і обмеження у взаємодії з ними під час воєнного стану. Він також вказує на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено, що під час участі у бойових діях проценти та штрафні санкції за кредитами не нараховуються. Додатково відповідач зазначає, що кредитний договір було укладено під час дії карантину, встановленого у зв`язку з COVID-19, а Закон №691-ІХ прямо передбачав звільнення позичальників від відповідальності за прострочення у цей період. Він також посилається на Закон №2120-ІХ, яким встановлено заборону нарахування неустойки у період воєнного стану, та на статтю 617 Цивільного кодексу України і положення Закону «Про торгово-промислові палати», які визначають воєнні дії та карантин як форс-мажорні обставини. Таким чином, відповідач вважає, що наявні як фактичні, так і правові підстави для звільнення його від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань та для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Він просить суд долучити відзив до матеріалів справи, розглянути справу без його участі та ухвалити рішення про відмову у позові. 31 березня 2025 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій детально виклав правову позицію товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Насамперед позивач наголосив, що відповідач у своєму відзиві не заперечує факту укладення кредитного договору та факту отримання кредитних коштів від первісного кредитора. Ба більше, відповідач прямо визнає обізнаність із умовами договору, що відповідно до статті 82 ЦПК України звільняє позивача від обов`язку доводити ці обставини додатковими доказами. Таким чином, факт укладення договору та отримання коштів є встановленим і не підлягає сумніву. Позивач звернув увагу на правову природу визнання обставин та визнання позову. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19, було підкреслено, що визнання обставин відповідачем означає прийняття певних фактів беззаперечно, а це позбавляє позивача необхідності доводити їх. Отже, відповідач фактично підтвердив, що кредитний договір укладений належним чином, кошти отримані, а зобов`язання щодо їх повернення взяті добровільно. У відповіді зазначено, що відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання своїх обов`язків за кредитним договором. Натомість кредитний договір є чинним і не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Посилаючись на статті 509, 598, 599, 631 ЦК України та правові висновки Верховного Суду, позивач підкреслив, що закінчення строку дії кредитного договору не припиняє зобов`язань сторін, а такі зобов`язання зберігаються до моменту їх повного і належного виконання. Особливу увагу приділено питанню нарахування відсотків. Позивач зазначив, що умови кредитування, розмір процентної ставки, строки та порядок їх сплати були погоджені сторонами у договорі, а відповідач при його підписанні не висловлював жодних зауважень чи заперечень. Більше того, в тексті договору відповідач підтвердив, що ознайомлений із Правилами надання коштів у позику, розміщеними на сайті кредитодавця, та погодився з ними. Таким чином, нарахування відсотків здійснюється правомірно й відповідно до умов укладеного договору. Позивач також підкреслив, що ним не заявлялися вимоги про стягнення штрафів, пені чи неустойки. Вимоги стосуються виключно заборгованості за основним боргом, процентами та комісією, що були нараховані первісним кредитором у межах договору. Відтак, посилання відповідача на положення законодавства про заборону нарахування штрафних санкцій у період воєнного стану або карантину є безпідставними, оскільки предметом позову є виключно основне грошове зобов`язання. У відповіді спростовано й посилання відповідача на форс-мажорні обставини. Позивач зазначив, що воєнний стан та карантин відповідно до статті 617 ЦК України можуть бути підставою для звільнення від відповідальності за прострочення зобов`язання, проте не звільняють боржника від обов`язку виконати основне зобов`язання, а саме - повернути кредитні кошти та сплатити проценти. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що форс-мажор не припиняє дії зобов`язань, а лише відтерміновує відповідальність за прострочення. Позивач додатково долучив до матеріалів справи отримані від первісного кредитора докази - платіжне доручення про перерахування кредитних коштів на картку відповідача та детальний розрахунок заборгованості за договором. Ці документи є первинними бухгалтерськими документами відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і підтверджують як факт видачі коштів, так і правомірність нарахування боргу. Щодо статусу військовослужбовця відповідача, позивач зазначив, що надання пільг, передбачених статтею 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», можливе лише за умови пред`явлення кредитору належних підтверджувальних документів. Відповідач же таких документів ані первісному кредитору, ані новому кредитору не надав, у зв`язку з чим підстави для застосування зазначених пільг відсутні. Таким чином, позивач дійшов висновку, що доводи відповідача, наведені у відзиві, є безпідставними, не підтверджені належними доказами та суперечать умовам укладеного кредитного договору і нормам чинного законодавства. Враховуючи надані докази та правові аргументи, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши із відповідача заборгованість за кредитним договором. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 05 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № 102672537 в електронній формі. Договір укладено шляхом акцепту публічної оферти в особистому кабінеті позичальника з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ч.ч. 1, 4, 7, 12 ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» і за правовими наслідками прирівнюється до письмової форми правочину (ст.ст. 205, 207, 639 ЦК України). Відповідно до умов договору позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 9 000,00 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування на платіжну картку, реквізити якої позичальник зазначив при укладенні договору. Факт перерахування коштів підтверджується наданим позивачем платіжним дорученням № 36149173 від 05.12.2021 та деталізованим розрахунком заборгованості. Зазначені документи є первинними документами у розумінні абз. 11 ст. 1, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і містять обов`язкові реквізити господарської операції. Позивач також пояснив технічний порядок зарахування коштів через платіжну інфраструктуру (еквайринг), що узгоджується з нормативними актами НБУ щодо емісії та еквайрингу платіжних інструментів; таких пояснень відповідач не спростував належними контрдоказами. 16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (позивач) укладено договір факторингу № 16072024, згідно з яким первісний кредитор відступив новому кредиторові право грошової вимоги до позичальника за договором № 102672537. Правова природа відступлення права вимоги відповідає ст.ст. 512514 ЦК України: до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу. Момент переходу прав підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників (Додаток № 2 до договору факторингу) та витягом з реєстру боржників від 16.07.2024, де визначено суму заборгованості [PERSON] . Склад і розмір заявленої до стягнення заборгованості станом на дату звернення з позовом: 37 462,50 грн, з яких 9 000,00 грн основний борг (тіло кредиту), 27 562,50 грн заборгованість за відсотками, 900,00 грн комісія. Доказів нарахування штрафних санкцій (пені, штрафів) позивач не надав і не заявляв до стягнення; у своїх поясненнях позивач вказав, що після набуття права вимоги (з 16.07.2024) ним додаткові штрафні санкції не нараховувалися. Відповідач факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів не заперечує. Відповідач у відзиві підтверджує укладення ним електронного договору 05.12.2021 та користування наданими коштами, що як визнані обставини (ч. 1 ст. 82 ЦПК України) не потребують додаткового доказування, якщо суд не має обґрунтованого сумніву у добровільності такого визнання. Водночас відповідач стверджує, що до настання прострочення звертався до первісного кредитора із заявою від 05.01.2022 про реструктуризацію боргу; копію такого звернення додано до відзиву. Доказів задоволення чи офіційної відмови в реструктуризації первісним кредитором матеріали справи не містять. Відповідач послався на обставини, які, на його думку, істотно вплинули на можливість належного виконання зобов`язань: проходження військової служби у Збройних Силах України з 01.09.2020 по 13.09.2024 (в/ч [NUMBER] ), безпосередню участь у бойових діях, поранення 21.08.2023 під час штурмових дій поблизу м. Бахмут із наслідком у вигляді травматичної ампутації лівої нижньої кінцівки, тривале лікування та звільнення зі служби за станом здоров`я (виписка 17.06.2024), встановлення інвалідності ІІ групи (витяг експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування від 04.02.2025), втрату майна у Херсонській області внаслідок бойових дій, статус внутрішньо переміщеної особи (довідка від 23.07.2024) та відсутність стабільного доходу. На підтвердження цих обставин відповідач долучив копії відповідних медичних документів, військово-облікового документа, довідки ВПО та інші письмові докази (ст.ст. 7679, 80 ЦПК України). Відповідач заявляє про намір виконати зобов`язання в частині сплати тіла кредиту та процентів, визначених договором, добровільно після отримання одноразової державної грошової компенсації у зв`язку з пораненням; водночас відповідач заперечує проти стягнення будь-яких штрафних санкцій і посилається, зокрема, на: п. 6 розд. IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (щодо звільнення від відповідальності під час дії карантину COVID-19), п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України / Закон № 2120-IX (щодо звільнення від відповідальності за прострочення під час воєнного стану), ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (щодо ненарахування штрафних санкцій і процентів на час особливого періоду для визначених категорій), а також на ст. 617 ЦК України та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» як на підстави форс-мажору. Факт того, що відповідач посилається на зазначені норми і наводить відповідні документи, підтверджується матеріалами відзиву та додатками до нього. Питання повідомлення боржника про відступлення права грошової вимоги (ст. 1082 ЦК України) є спірним між сторонами: відповідач стверджує, що не був належним чином поінформований про заміну кредитора; позивач, у свою чергу, посилається на умови договору факторингу щодо обов`язку первісного кредитора повідомити боржника і зазначає, що неповідомлення не звільняє від обов`язку належного виконання (зокрема, з урахуванням загальних норм ст.ст. 525, 526, 530, 599, 610612 ЦК України). При цьому позивач не заявляє вимог про стягнення штрафних санкцій, обмежуючи позов предметом стягнення основного боргу, процентів і комісії, нарахованих первісним кредитором за умовами договору на момент відступлення права вимоги. На підтвердження наявності та розміру заборгованості позивач надав: копію кредитного договору № 102672537 з додатками, витяг із реєстру боржників та акт приймання-передачі до договору факторингу № 16072024 від 16.07.2024, платіжне доручення № 36149173 від 05.12.2021 про перерахування кредитних коштів, деталізований розрахунок заборгованості за період дії договору до дати цесії, а також документи, що підтверджують прийняття ідентифікатором (підписи/лог-події) умов електронного договору позичальником. Ці докази подані у спосіб і в строки, передбачені ЦПК України. Відповідач після відступлення права вимоги (з 16.07.2024) платежів у рахунок погашення заборгованості ні на користь нового кредитора, ні на користь первісного кредитора не здійснював; доказів повного або часткового виконання грошового зобов`язання у матеріалах справи не міститься. Отже, на час розгляду справи грошове зобов`язання за договором № 102672537 є невиконаним, що свідчить про прострочення боржника у розумінні ч. 1 ст. 612 ЦК України; саме невиконане зобов`язання триває до повного та належного виконання (ст. 599 ЦК України), незалежно від закінчення календарного строку дії кредитного договору, який не є підставою для припинення зобов`язань сторін (ст.ст. 509, 631, 599 ЦК України). Відповідач у відзиві зазначає про свій статус військовослужбовця на момент укладення договору і стверджує, що повідомляв про це первісного кредитора, надававши військовий квиток; у відповідь позивач зазначає про відсутність у первісного кредитора належного пакета підтверджуючих документів від позичальника для застосування спеціальних пільг, встановлених ч. 15 ст. 14 зазначеного Закону, та вказує на необхідність їх подання кредитору для припинення нарахування процентів/санкцій у період дії особливого режиму. Ці взаємовиключні твердження сторін зафіксовані в поданих процесуальних документах і підлягають правовій оцінці суду з огляду на правила розподілу тягаря доказування (ст. 81 ЦПК України). Суд установив із наданої копії військово-облікового документа (військовий квиток/військово-обліковий документ з відмітками про проходження служби), що [PERSON] перебував на військовій службі з 26.06.2018 по 12.08.2024, у тому числі в період, на який позивач відносить нарахування процентів за кредитним договором №102672537 від 05.12.2021. Факт проходження служби, звільнення за станом здоров`я та наслідки поранення підтверджені письмовими доказами, дослідженими судом (ст.ст. 7679, 80 ЦПК України). Заперечень щодо достовірності цих документів позивачем не доведено (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII), військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також іншим військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Із цієї імперативної норми встановлено виключення лише для: (1) кредитних договорів щодо придбання об`єктів житлового фонду; (2) автомобіля; (3) придбання та встановлення фотоелектричних модулів/вітрових установок з гібридними інверторами та системами зберігання енергії. Згідно зі ст. 6, 627, 628 ЦК України свобода договору обмежена імперативними приписами закону. Оскільки ч. 15 ст. 14 Закону №2011-XII прямо забороняє нарахування процентів визначеним категоріям військовослужбовців у період особливого періоду, будь-які договірні умови про нарахування процентів у цей час не підлягають застосуванню, незалежно від погодженого сторонами розміру та порядку їх сплати (див. також загальні приписи ст. 1048, 1054 ЦК України про проценти, що діють «якщо інше не встановлено законом»). За змістом наведеної норми Закон №2011-XII охоплює декілька самостійних категорій військовослужбовців, у т.ч. усіх мобілізованих на особливий період «на весь час їх призову» без додаткових умов, а також «інших військовослужбовців», які безпосередньо брали участь у відповідних заходах під час особливого періоду. З досліджених судом доказів убачається, що [PERSON] проходив службу в/ч [NUMBER] щонайменше з 2018 року, у період особливого періоду, та отримав поранення у 2023 році під час виконання бойових завдань. Отже, відповідач належить до кола осіб, прямо названих у ч. 15 ст. 14 Закону №2011-XII, а відтак проценти в період його служби не підлягали нарахуванню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, тягар доказування обставин, на які посилається сторона, покладається на цю сторону. Позивач як сторона, що наполягає на стягненні процентів, мав довести, що спірний кредит підпадає під один із законодавчих винятків (іпотечний/автокредит/«зелена» енергетика з державною компенсацією). Таких доказів не надано; зі змісту позову випливає, що йдеться про звичайний споживчий мікрокредит, який до винятків не належить. Тому будь-яке нарахування процентів у період служби є протиправним. Посилання позивача на внутрішні процедури/роз`яснення НБУ про подання документів для «призупинення нарахування» не змінює висновку суду. Частина 15 ст. 14 Закону №2011-XII має імперативний характер і не ставить дію пільги в залежність від попереднього повідомлення кредитора. Відтак юридичне значення має сам факт статусу та періоду служби, а не момент інформування банку/фінансової установи. Ці факти встановлені судом за поданими доказами у процесі, що є достатнім для застосування норми закону. Відсутність попереднього позасудового повідомлення не може створити кредитору право на стягнення сум, нарахування яких законом прямо заборонено. Додатково суд бере до уваги п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України (у редакції Закону №2120-IX), яким у період воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності за прострочення, передбаченої ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3% річних), а також від сплати неустойки (штрафів, пені). Хоча позивач не заявляє штрафних санкцій і ст. 625 ЦК, ця норма ще раз підтверджує загальну заборону додаткових нарахувань у період воєнного стану, тоді як спеціальна норма ч. 15 ст. 14 Закону №2011-XII прямо забороняє саме договірні проценти для військовослужбовців у зазначених межах. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що будь-які проценти, заявлені до стягнення за період, який повністю припадає на час проходження відповідачем військової служби (з 05.12.2021 по 12.08.2024), нараховані всупереч ч. 15 ст. 14 Закону №2011-XII і не підлягають стягненню. Позивач не довів наявність жодного з передбачених законом винятків. У цій частині в позові слід відмовити. Предметом стягнення за кредитним договором у межах цього спору може бути лише основна сума боргу (тіло кредиту), підтверджена належними первинними документами, за вирахуванням добровільних платежів (ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України), без процентів за період служби відповідача. При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку частковим задоволенням позову позивачу слід відшкодувати понесені ним судові витрати у виді сплаченого судового збору у сумі: 3028,00 грн ? (9000,00 / 37462,50) = 727,45 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial