Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року вищевказану позовну заяву передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 березня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. 26 березня 2024 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про визначення місця проживання дітей. Звертаючись до суду з позовом, позивач в частині визначення місця проживання дітей, просить визначити місце проживання дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] . Свої вимоги в частині визначення місця проживання дітей обґрунтовує тим, що він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2010 року. Від шлюбу мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що останніми роками стосунки з дружиною погіршилися, вони не ведуть сімейного життя з січня 2020 року, тобто сім`я фактично припинила своє існування. Крім того, дружина не працює, періодично зловживає спиртними напоями, бешкетує, влаштовує сварки, ображає дітей та майже не займається їх вихованням. З 2020 року вона неодноразово вчиняла адміністративні правопорушення: невиконання обов`язків щодо виховання дітей, злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського, вчинення домашнього насильства щодо мене в присутності неповнолітніх дітей. Також, між відповідачем та дочкою склалися напружені стосунки, у зв`язку з чим, за рекомендацією працівників Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, 07 січня 2024 року позивач відвіз дочку до своїх батьків, [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживати з матір`ю та підтримувати з нею стосунки не хоче. З огляду на вищевикладене, вважає, що найкращим в інтересах дітей буде, якщо вони залишаться проживати з батьком. Зазначає, що він має роботу, стабільний дохід, спиртними напоями не зловживає і добре ставиться до дітей. Натомість, його дружина не працює, немає самостійного доходу, зловживає спиртними напоями і майже не займається вихованням дітей. Враховуючи викладене, пропонував дружині, що після розірвання шлюбу діти залишаться проживати з батьком, однак остання відмовилася, тому звернулася до суду указаним позовом та просив його задовольнити. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08 травня 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року вищевказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 10 червня 2024 року позивач надав до суду докази, докази, що підтверджують обставини, викладені у позовній заяві, а також квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою суду від 14 червня 2024 року вищевказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. 27 листопада 2024 року до суду надійшов висновок Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей. 22 січня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників справи. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, який не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, учасники справи в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 30 липня 2010 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 30 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополі. Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 01 грудня 2010 року та малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23 травня 2016 року. Як встановлено при розгляді справи, сторони разом не проживають, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року, що набрало законної сили, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Діти проживають разом з батьком, що відповідачем не заперечувалось та не спростовано. Між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання дітей. При вирішенні вказаного спору суд керується положеннями Конвенції про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Крім того, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення статті 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №537/5119/15-ц (провадження №61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі №753/6498/15 (провадження №61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22), які в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Судом установлено, що діти проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, з договору оренди житлового приміщення від 01 липня 2020 року, укладеного між позивачем (орендар) та [PERSON] (орендодавець) вбачається, що орендодавець представляє орендареві й членам його родини в користування квартиру за адресою: [ADDRESS] (пункт 1.1 договору). Крім того, зазначене підтверджується висновком органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. Матір (відповідач) зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце її проживання невідомо. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Судом встановлено, що позивач працює в Національному університеті оборони України та обіймає посаду військовослужбовця, що підтверджується довідкою про доходи від 13 лютого 2024 року № 182/3/184 та витягом із наказу начальника Національного університету оборони України від 26 квітня 2024 року № 68. Згідно з вищезгаданою довідкою про доходи сума доходу позивача за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року становить 351 779 грн. Відповідно до службової характеристики позивач характеризується позитивно. Зарекомендував себе добре підготовленим, грамотним, дисциплінованим офіцером. Обов`язки за посадою виконує сумлінно. Посаду доцента обіймає з 27 квітня 2024 року. Учасник антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Крім того, відповідно до наказу начальника Національного університету оборони України ім. І. Черняховського, з 8 по 28 березня 2022 року та з 28 березня по 15 травня 2022 року виконував бойові завдання при обороні міста Києва. За заслуги в забезпеченні обороноздатності України, бездоганну військову службу, зразкове виконання військового обов`язку неодноразово нагороджувався відзнаками Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України. За характером спокійний, врівноважений, розсудливий. Фізично розвинений добре, стан здоров`я добрий. Дізнання та судове слідство стосовно позивача не проводиться, до відповідальності за корупційні правопорушення не притягувався. Доказів того чим займається/працює відповідач матеріали справи не містять. Натомість, матеріали справи містять ряд постанов суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Зокрема, постановою Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року (справа № 759/17190/20) відповідача було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей), а саме, перебувала з сином, в стані сильного алкогольного сп`яніння на дитячому майданчику. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року (справа № 759/18120/20) визнано відповідача винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП (злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця). Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 25 грудня 2023 року (справа № 759/24736/23) визнано відповідача винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), а саме, знаходячись зі своїм чоловіком в присутності неповнолітніх дітей навмисно вчинила домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру, чим завдала моральну шкоду здоров`ю, ображала словесно, принижувала, погрожувала фізичною розправою. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року (справа № 759/453/24) відповідача звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) за малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення. Зі змісту постанови вбачається, що відповідач вчинила конфлікт зі своїм чоловіком, у ході якого ображала його, чим вчинила домашнє насильство, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілого. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2024 року (справа № 759/24989/23) відповідача було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей), а саме, остання не в повному обсязі виконала свої батьківські обов`язки по вихованню дочки, в результаті чого остання вчинила спробу самогубства, шляхом отруєння медикаментами. Зі змісту висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вбачається, що за інформацією медичного закладу КНП «Центр медико-санітарної допомоги № 2» діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , обслуговується в цьому закладі. На диспансерному обліку не перебувають, рекомендації лікаря та догляд за дітьми виконуються належним чином. Крім того, згідно з інформацією, наданою загальноосвітньою школою № 297 Святошинського району міста Києва, в якій навчаються діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вихованням дітей займається батько, [PERSON] , який цікавиться їх шкільним життям. Діти не пропускають навчальні заняття без поважних причин, забезпечені усім необхідним шкільним приладдям, мають охайний та доглянутий вигляд. Дітей приводить та забирає із навчального закладу батько. Матір, [PERSON] , декілька разів приходила до школи за сином [PERSON] у нетверезому стані. Матір не підтримує зв`язку із класними керівниками дітей. Відповідно до інформації сектору ювенальної превенції ВП Святошинського УП ГУ НП у м. Києві згідно наявних баз даних громадянка [PERSON] , [INFO] , з 14 грудня 2023 року перебуває на обліку за категорією «кривдник; є правопорушником по скоєнню домашнього насильства, внаслідок чого було складено/винесено протоколи від 04 січня 2024 року та 13 грудня 2023 року за статтями 173-2 частина перша (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування); заборонні приписи від 04 січня 2024 року та 13 грудня 2023 року; складено протокол від 12 грудня 2024 року за статтею 184 частина перша (невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей (спроба самогубства неповнолітньою донькою); була винесена постанова ЕГА від 21 серпня 2024 рок за частиною першою статті 178 КУпАП (розпивання спиртних напоїв у громадських місцях, поява у громадських місцях у п`яному вигляді). Також, згідно з висновком Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] діти проживають з батьком, умови проживання дітей створені належним чином, діти забезпечені усім необхідним для комфортного проживання та повноцінного розвитку. У бесіді із спеціалістами Служби малолітній [PERSON] повідомив, що з матір`ю бачився влітку 2024 року, проживати бажає із батьком. Матір, [PERSON] , під час бесіди із спеціалістами Служби повідомила, що тимчасово проживає у знайомого, постійного місця проживання немає, водночас мати зазначила, що батько забрав дітей та чинить їй перешкоди у спілкуванні з ними. У зв`язку із зазначеним, матері було запропоновано надати відповідний пакет документів для розгляду питання визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , однак документи матір не надала, адресу свого місця проживання/перебування не повідомила. Враховуючи вищевикладене, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , не порушуючи права матері, [PERSON] на участь у вихованні дітей. Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Так, опитана у судовому засіданні, за участю законного представника, неповнолітня - [PERSON] зазначила, що бажає проживати з батьком, з матір`ю спілкується, та зустрічається з нею періодично. Повідомила, що молодший брат також спілкується та зустрічається з матір`ю, говорить, що бажає проживати з батьком. Зауважила, що коли проживала разом з матір`ю, остання її ображала. Також, коли вона приїжджає до матері, бувають випадки, коли вона неадекватно себе поводить, перебуває під алкоголем. Опитаний у судовому засіданні, за участю законного представника, малолітній - [PERSON] повідомив, що живе з батьком та сестрою. З матір`ю бачиться у вихідні дні, вона його не ображає. Зазначив, що бажає жити з батьком, оскільки він спокійніший ніж матір. Окрім того, у судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , яка повідомила, що є колегою позивача, а з відповідачем не знайома. Пояснила, що їй відомо, що позивач проживає сам з дітьми, та самостійно ними опікується. Була декілька разів вдома у позивача, бачила, що у нього охайно та чисто. Зі слів позивача знає, що він розлучений. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що матеріали справи не містять доказів, що свідчили б про те, що позивач чинить відповідачу будь-які перешкоди у спілкуванні, побаченні з дітьми, а також їх вихованні. Відповідач не надала суду відзиву, в якому б виклала заперечення щодо позову, та переконливих доказів, що проживання дітей разом з матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дітей. Враховуючи, що діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків, що [PERSON] та [PERSON] вже досить тривалий час проживають разом з батьком в атмосфері любові, турботи, захисту, та спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, з огляду на наведені норми права, з урахуванням встановлених обставин, бажання дітей проживати з батьком, суд вважає, що проживання дітей з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини». Разом з тим, на момент ухвалення рішення по суті спору [PERSON] , [INFO] , виповнилося 14 років, отже вона в силу вищенаведених норм чинного законодавства може вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків. Під час опитування в судовому засіданні [PERSON] виявила бажання проживати разом із батьком. З огляду на викладене, враховуючи, що суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років відсутні, тому позов в частині визначення місця проживання [PERSON] з батьком задоволенню не підлягає. Таким чином, суд вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком та задовольнити позов частково. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог. Відтак, з урахуванням, що позов задоволено частково, стягненню підлягає 605,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial