Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

У квітні 2024 року Київська міська рада звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з наведеним позовом, в якому просила: усунути перешкоди власнику - територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біловола С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2018 року № 42137201 за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна загальною площею 22,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1194985480000), що знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083; шляхом припинення права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна загально площею 22,1 кв.м, що знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 за адерсою: [ADDRESS] ; шляхом зобов`язання [PERSON] знести об`єкт самочинного будівництва, а саме: гараж № [NUMBER] , загальною площею 22,1 кв.м та повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, що розташована у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 на [ADDRESS] з приведенням її у придатний для використання стан; судові витрати покласти на відповідачів. Судові витрати солідарно покласти на відповідачів. В обґрунтування позову зазначено, що у Державному земельному кадастрі на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сформована та зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням - 02.06 для колективного гаражного будівництва. Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) під час проведення моніторингу об`єктів нерухомого майна, які перебувають у комунальні власності територіальної громади м. Києва, встановлено, що за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради за адресою: м. Київ, вул. Деміївська, 35-37 зареєстровано бюветний комплекс (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2194668580000) та у той же час виявлено, що за цією самою адресою за низкою фізичних осіб зареєстровано право приватної власності на гаражі. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг» Пархоменко М.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 березня 2017 року № 34247457, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме: гараж № [NUMBER] загальною площею 22,1 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] (далі - об`єкт нерухомого майна). У подальшому приватним нотаріусом Київського міському нотаріального округу Біловолом С.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2018 року № 4213701, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна. Підставою прийняття зазначеного рішення є договір купівлі-продажу гаражу серії та номера: 1492, виданий 19 липня 2018 року. Об`єкт нерухомого майна розташований у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083, площею 0,7639 на за адресою: [ADDRESS] . При цьому, як зазначає позивач, Київська міська рада як єдиний розпорядник землями комунальної власності в м. Києві, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні [PERSON] , ні іншим фізичним чи юридичним особам у власність чи користування не приймала. Земельна ділянка, на якій розташований гараж належить до земель комунального власності територіальної громади м. Києва. Позивач звертає увагу на те, що до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі - Департамент) надходили звернення ГБК «Строй-Авто» від 25 червня 2019 року №50113-004060821-031-03, від 26 липня 2019 року №50038-004154922-031-03, від 28 листопада 2019 року №50062-00454082-031-03, від 04 березня 2020 року №50005-004841711-031-03 з проєктом землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 для експлуатації та обслуговування гаражів на [ADDRESS] Київською міською радою. Київською міською радою за результатами розгляду проекту землеустрою ГБК «Строй-Авто» від 04 березня 2020 року № 50005-004841711-031-03 прийнято рішення від 22 квітня 2021 року №926/967 про відмову в передачі ГБК «Строй-Авто» в оренду земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів у зв`язку з ненаданням посвідчених в установленому порядку копій документів щодо правового статусу всіх об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці. У подальшому ані відповідачі, ані ГБК «Строй-Авто» не звертались до Департаменту для розгляду питання щодо відведення земельної ділянки в користування. Також у Департаменті відсутня інформацію щодо будь-яких намагань відповідачів оформити належним чином право користування земельною ділянкою комунальної власності за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про незацікавленість у законному набутті права на земельну ділянку комунальної власності або про прихований мотив у незаконному заволодінні земельної ділянки територіальної громади міста Києва. З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що підставою для прийняття рішення державним реєстратором Пархоменко М.В. першочергового рішення для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 березня 2017 року № 34247457 за [PERSON] є довідка, серія та номер: 8, видана 17 грудня 2016 року Гаражно-будівельним кооперативом «Строй-Авто». Згідно з листом Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 жовтня 2023 року № 062/14-13675 (И-2023) за адресою: [ADDRESS] , об`єкти нерухомого майна, зокрема гаражі, на праві власності не реєструвались. Листом Департаменту містобудування та архітектури від 09 листопада 2023 року № 057/11677 повідомлено, що за адресою: [ADDRESS] , об`єктам нерухомого майна, зокрема гаражам, поштова адреса не присвоювалась. Повідомляє, що обов`язковою умовою для реєстрації права власності на гараж, збудований як до 05 серпня 1992 року, так і після 05 серпня 1992 року, є наявність зареєстрованого за особою, яка подає відповідні документи, речового права (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій розташована відповідна будівля. Проте, в порушення вимог Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №241/2463 (далі - Порядок), при прийнятті спірного рішення про реєстрацію права власності та їх обтяжень № 34247457 від 14 березня 2017 року державним реєстратором Пархоменко М.В. не здійснено перевірку поданих відповідачем документів та не перевірено наявність зареєстрованого за [PERSON] права власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, чим грубо порушено норми чинного законодавства у сфері державної реєстрації. Дії державного реєстратора Пархоменко М.В. є неправомірними та такими, що не відповідають нормам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому рішення від 14 березня 2017 року № 34247457 підлягає скасуванню. Таким чином, [PERSON] за відсутності речового права на земельну ділянку не міг ані здійснювати забудову вказаної земельної ділянки, ані розпоряджатись самочинно збудованим майном, оскільки не набув на нього права власності законним шляхом. Незважаючи на статус об`єкта нерухомого майна як самочинного будівництва та відповідно відсутність у [PERSON] права власності на нього, між відповідачами укладено договір-купівлі продажу об`єкта нерухомого майна від 19 липня 2018 року № 1492 та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2018 року № 42137201, яким зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] . Разом з тим, у зв`язку з незаконним набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна, [PERSON] не міг розпоряджатись спірним майном, зокрема шляхом продажу його [PERSON] , а отже і останній не набув права власності на спірний об`єкт нерухомого майна і не мав правомочності розпоряджатись ним шляхом укладення договору купівлі-продажу. Отже, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу гаражу від 19 липня 2018 року № 1492 порушує публічний порядок, оскільки посягає на економічну основу місцевого самоврядування в м. Києві, спрямований на використання всупереч закону комунальної власності, а саме за відсутності рішення Київської міської ради як розпорядника об`єктами комунальної власності в м. Києві. На підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України такий договір є нікчемним та не вимагає визнання його недійсним у судовому порядку. Також позивач вказує, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 за адресою: [ADDRESS] , не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, спірний гараж підлягає знесенню. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 травня 2024 року відкрито провадження в справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (т.1 а.с.42-44). Відповідачам судом направлялись копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками, письмового відзиву на позовну заяву відповідачами не подано (т. 1 а.с.48,78,181,184; т.2 а.с.34,36,49,70, відповідач [PERSON] - отримання 03 січня 2025 року т.1 а.с.167, т.1 а.с.146). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) паперові копії реєстраційних справ (т.1 а.с.60-63). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Гаражно-будівельний кооператив «Строй-Авто» (т.1 а.с.120,121). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року відмовлено у зміні процесуального статусу учасника справи (т.1 а.с.123-125). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті (т.2 а.с.21,22). На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2005 року № 298/2873 затверджено проєкт відведення земельної ділянки Голосіївській районній у місті Києва раді для будівництва бюветного комплексу на [ADDRESS] ; передано Голосіївській районній у місті Києві раді в короткострокову оренду на 2 місяці земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва бюветного комплексу на [ADDRESS] за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови (т. 1 а.с. 95). Відповідно до рішення Київської міської ради від 12 липня 2012 року № 687/8024 зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва комплекси водопостачання на [ADDRESS] (т. 1 а.с. 96). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 серпня 2024 року, сформована та зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - 02.06 для колективного гаражного будівництва (т.1 а.с. 231-239). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №38720662 від 17 липня 2024 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано бюветний комплекс (опис: камера насосної станції- літ. «Д», загальною площею 17, 6 кв.м, рік побудови - 2004; альтанка - літ. «К», загальною площею 7, 8 кв.м, рік побудови - 2004, підставі внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54600493 від 16 жовтня 2020 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матвієнко М.Г. (т.1 а.с. 231-239). Відповідно до довідки ГБК «Строй-Авто» від 17 грудня 2016 року № 8 [PERSON] є членом ГБК «Строй-Авто» з 16 грудня 2016 року та є власником гаражного боксу № [NUMBER] площею 22,1 кв.м в ГБК «Строй-Авто» по [ADDRESS] , сума пайового внеску за гаражний бокс № [NUMBER] становить 7 500,00 грн (т. 1 а.с. 185). Відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 11 жовтня 2022 року № 0570202/1-12226, земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,0754 га на підставі рішення Київської міської рада від 21 квітня 2005 року № 298/2873 передана в оренду на 2 місяця Голосіївській районній у м. Києві раді для будівництва бюветного комплексу за договором оренди земельної ділянки від 13 квітня 2006 року № 79-6-00424, який знято з реєстрації у зв`язку із закінченням терміну дії оренди земельної ділянки тау зв`язку із припиненням Голосіївської районної в м. Києві ради, відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819. Рішенням Київської міської ради від 26 грудня 2014 року № 852/852 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] обслуговуючому гаражному кооператиув (ОГК) « Деміївський-Авто » для експлуатації та обслуговування гаражів. До департаменту ОГК «Деміївський-Авто» направило звернення для підготовки проєкту рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки у користування. Листом Департаменту від 06 липня 2021 року № 05716-16332 надані ОГК «Деміївський-Авто» матеріали повернуто на доопрацювання. Київська міська рада рішення про передачу вказаної земельної ділянки у власність або користування не передавала. Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва (т.1 а.с.108-111). Згідно з рішенням Київської міської ради від 22 квітня 2021 року №926/967 відмовлено ГБК «Строй-Авто» у передачі в оренду земельної ділянки площею 0,7639 га (кадастровий номер 8000000000:79:142:0083) для експлуатації та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 02.06 - для колективного гаражного будівництва) на [ADDRESS] із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, заява ДЦ від 04 березня 2020 року №50005-004841711-031-03, справа 583939005 (т.1 а.с.23). Судом встановлено, згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 16 квітня 2024 року, 14 березня 2017 року за рішенням державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг» Пархоменко М.В. № 34247457 зареєстровано за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] загальною площею 22,1 кв.м за адресою: [ADDRESS], в гаражно-будівельному кооперативі «Строй-Авто», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1194985480000. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 14 березня 2017 року № 34247457, документи, подані для державної реєстрації: довідка, серія та номер: 8, видавник: ГБК «Строй-Авто» (т. 1 а.с. 19-20). Згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» в [ADDRESS] , об`єкти нерухомого майна на праві власності не реєструвались (зокрема і гаражі), що підтверджується листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 жовтня 2023 року №062/14-13575 (И-2023) (т. 1 а.с. 21). Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09 листопада 2023 року № 055-9293 у реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженими рішенням Київської міської ради від 22 травня 2013 року №337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києва», відсутні відомості про документи щодо присвоєння або зміни об`єктам нерухомого майна адреси: [ADDRESS] (т.1 а.с.22). Крім того, 19 липня 2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) за реєстровим № 1492 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: гараж № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 22,1 кв.м (т.1 а.с.205-207). Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 16 квітня 2024 року, рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біловола С.М. № 42137201 від 19 липня 2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на гараж № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . Документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 1492 від 19 липня 2018 року; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1194985480000(т.1 а.с.19, 20). Відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 11 вересня 2024 року № ДК/204-АО/2024 з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083 по [ADDRESS] , встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розміщується гаражний автокооператив (т. 1 а.с. 97-105). Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Частиною 1 ст. 9 Земельного кодексу України встановлено, зокрема, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями територіальної громади міста; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Пунктом 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. При цьому, ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Згідно з ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Законом України «Про основи містобудування» передбачено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені, зокрема, розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва (ст. 5 Закону). Визначення територій для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою (ч. 1 ст. 21 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Таким чином, для реалізації права на забудову відповідної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на неї. Відповідно до положень ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а також їх внесення до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна (ч. 2 ст. 13 Закону). Порядок проведення державної реєстрації прав встановлено ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, після прийняття документів для державної реєстрації прав та їх перевірки, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав) та відкриває розділ в Державному реєстрі прав та/або вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. За ч. 4 ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно зі ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 28 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав. Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування. Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Відповідно до ст. 29 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація похідного речового права на земельну ділянку, право власності на яку виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку (крім випадків, коли право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав) на підставі заяви про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку у разі подання заяви про державну реєстрацію прав набувачем похідного речового права на таку земельну ділянку може здійснюватися без подання заявником документа, на підставі якого виникло право власності, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та до моменту автоматизованого перенесення до Державного реєстру прав записів (відомостей) про речові права та обтяження на земельні ділянки з Державного реєстру земель. Пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого поставною Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Пунктом 41 Порядку №1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:142:0083, на якій розташований об`єкт нерухомого майна та який ідентифікується як гараж загальною площею 22,1 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва. Як зазначалось вище, Київською міською радою за результатами розгляду проєкту землеустрою ГБК «Строй-Авто» від 04 березня 2020 року № 50005-004841711-031-03 було прийнято рішення від 22 квітня 2021 року №926/967 про відмову в передачі ГБК «Строй-Авто» в оренду земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів (т.1 а.с.23). Відомості про те, що з ГБК «Строй-Авто» укладались договори оренди спірної земельної ділянки відсутні. Також судом встановлено, що Київська міська рада не приймала рішень про передачу в користування чи у власність земельної ділянки і на користь відповідача. Нерухоме майно, зокрема, гараж № [NUMBER] , право власності на який спочатку був зареєстрованим за [PERSON] , а потім за договором купівлі-продажу перейшов у власність відповідача [PERSON] , є самочинним будівництвом, оскільки збудований на земельній ділянці, яка для вказаної мети (під забудову) не відводилась. Так, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є передусім встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18). Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року, № 916/675/15 від 22 грудня 2021 року № 917/1970/20, від 10 листопада 2021 року, № 911/2216/19, від 10 листопада 2021 року № 916/1988/20, від 04 листопада 2021 року № 927/934/20, тобто є сталою правовою позицію касаційного суду. Як встановлено судом, реєстрація за відповідачем [PERSON] права власності на гараж № [NUMBER] , площею 22.1 кв.м., здійснена на підставі довідки ГБК «Строй-Авто» від 16 грудня 2016 року № 8, згідно з якою [PERSON] є членом ГБК «Строй-Авто» та має гараж № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . Однак, довідка ГБК «Строй-Авто» від 16 грудня 2016 року № 8 не є підставою виникнення права власності, оскільки не породжує право власності. Отже, з огляду на приписи ст. 41 Конституції України, ст. 328 та ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України відповідач [PERSON] не набув права власності на гараж № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . Право власності відповідача на гараж взагалі не виникало відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності). Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023р. у справі №488/2807/17 (пункт 100)). Фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Право власності на спірний об`єкт саме як на об`єкт нерухомого майна не належало і не належить жодній особі. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт державної реєстрації без наявності відповідних правових підстав, передбачених законодавством, не тягне за собою легітимізацію самочинно збудованого майна. Враховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника землі. Як вже зазначено, нерухоме майно, гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] є самочинним будівництвом, оскільки збудовано на земельній ділянці комунальної власності, яка під будівництво не відводилась, та за відсутності документа, що посвідчує речове право на неї. Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 910/15993/16 дотримується позиції, що право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження майном. Крім того, державна реєстрація права власності не є підставою для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 зазначила, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц та Верховного Суду від 16 листопада 2021 у справі № 916/3200/17. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Оскільки, Київська міська рада не приймала рішення про передачу земельної ділянки в користування під будівництво ні відповідачам, ні ГБК «Строй-Авто», то відсутнє право забудови земельної ділянки, а тому гараж № [NUMBER] , що розташований по [ADDRESS] , є самочинним будівництвом, а здійснення державної реєстрації прав не нерухоме майно не змінює правовий статус нерухомості, яка самочинно збудована. Цивільний кодексу України (частини 3 та 5 статті 376) встановлює умови, за яких самочинно збудований об`єкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно: 1) надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже самочинно збудоване нерухоме майно і прийняття судом рішення про визнання права власності за цією особою; 2) на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб. При цьому формулювання положень ст. 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої ст. 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 202/1254/19. Щодо нікчемності договору купівлі-продажу спірного гаража. Як встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] 19 липня 2018 року укладено договір купівлі-продажу гаража № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 22,1 кв.м (т.1 а.с.205-207). Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що згідно із частинами першою, другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним; позовна вимога про визнання правочину нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо юридичних наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, оцінює правочин на предмет його нікчемності. Такі висновки сформульовані у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20, пункти 84 - 86), від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21, пункти 61, 62), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-86гс20, пункти 120 - 124). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій Цивільного кодексу України , не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 Цивільного кодексу України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (пункт 72), від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (пункт 95)). Оскільки відчуження спірного гаража на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2018 року здійснено [PERSON] , який не набув права власності на таке майно, такий договір згідно із частинами першою та другою статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним та не потребує окремого визнання його недійсним. Наслідком нікчемності вказаного договору є обов`язок сторін повернути все одержане за нікчемним договором. У розумінні чинного законодавства належне відповідачу [PERSON] майно є сукупністю будівельних матеріалів, а відтак демонтувавши (розібравши) на виконання рішення суду таке майно, будівельні матеріали залишаться у власності відповідача і він не позбавлений права ними розпоряджатись на власний розсуд. Враховуючи встановлені судом обставини справи, беручи до уваги всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено обґрунтованість заявлених вимог належними, допустимими доказами, а обраний ним спосіб захисту порушеного права відповідає приписам чинного законодавства України. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судовий збір у розмірі, який сплачено позивачем 9 084,00 грн (т.1 а.с.34) у відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частках, у зв`язку із чим суд присуджує стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] судовий збір у розмірі по 4 542,00 грн з кожного.

Outcome: approved