Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

12 травня 2025 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] право власності на 3/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Горючкіної О.М. №1569/02-14 від 25 грудня 2024 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на частку житлового будинку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення справи або слухання справи за його відсутністю не направляв. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України\~визначено,\~що доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що на підставі договору забудови, укладеного 30 червня 1965 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під № 8-116, [PERSON] передано у безстрокове користування земельну ділянку площею 500 кв.м., для будівництва житлового будинку. Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» №379 від 12 серпня 2025 року, житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору забудови, реєстр №8-116, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 30.06.1965 року, право власності не зареєстроване; вбиральня літ. «Г» вказана відповідно до п.6 «Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженого постановою КМУ №406 від 07.06.2017 року не належать до самочинного будівництва; об`єкти збудовані без дозвільних документів відсутні; згідно Адресного реєстру м. Ізмаїл об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними спорудами, має самостійний адресний номер: [ADDRESS] (колишня адреса: [ADDRESS] ). Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовлений 02 жовтня 2024 року фізичною особо-підприємцем [PERSON] , вказаний будинок побудовано у період 1964-1985 роки. Згідно п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. У своєму листі № 8.4-35/18/1 від 23.02.2016 року, Міністерство юстиції України зазначило: «Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі». Отже, будинки, які побудовані до 1992 року не підлягають введенню в експлуатацію, не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Враховуючи викладене, житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2021 року (справа №946/828/21, провадження №2/946/1960/21), яке набрало законної сили 13 липня 2021 року, було визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; було визнано за [PERSON] в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на 1/8 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , таким чином за [PERSON] було визнано право власності на 5/8 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищезазначене, шляхом віднімання часток будинку (1 - 5/8=3/8) встановлено, що [PERSON] належить 3/8 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до свідоцтва про серії [NUMBER] , виданого 26 лютого 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 3/8 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до заповіту, посвідченого 28.01.2009 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гончаровою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 238, [PERSON] заповів усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати, і на що за законом він матиме право [PERSON] , [INFO] . Згідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №81579275 від 19 червня 2025 року, наданої Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, заповіт [PERSON] від 28.01.2009 року, зареєстрований за № 238 не змінювався та не скасовувався. За ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині, де право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку виникає лише у разі спадкування за заповітом, оскільки особи, що мають таке право, належать до спадкоємців за законом першої черги, а відтак, за відсутності заповіту (визнання його недійсним, усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування тощо) неодмінно закликаються до спадкування. Отже, обов`язковий спадкоємець наділений правом на спадкування у разі, якщо: він взагалі не вказаний у заповіті як спадкоємець; він прямо позбавлений права на спадкування змістом заповіту; частка спадщини цієї особи визначена змістом заповіту в меншому розмірі, ніж це встановлено законом. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст.1241 ЦК України, є вичерпним, і розширеного тлумачення не потребує. Відповідно до п. 5.9. Глави 10.\~Видача свідоцтв\~про право\~на спадщину.\~Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого наказом\~Міністерства юстиції\~України від\~22.02.2012\~року №\~296/5 право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Відтак, з урахуванням вищенаведених положень законодавства за спірними правовідносинами, суд вважає, що право вимагати обов`язкову частку у вказаних в ст.1241 ЦК України осіб виникає у тому разі, якщо стосовно якоїсь з них порушено її право на спадкування: особа не зазначена у заповіті взагалі, заповідана їй частка менша від обов`язкової. Спадкоємці, які мають право на обов`язкову частку, незалежно від змісту заповіту, отримують половину частки, яка належала б кожному з них при спадкуванні за законом. Якщо спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку, в майні спадкодавця припадає частка, рівна обов`язковій або більша, то правила ст.1241 ЦК України не застосовуються. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, дружина спадкодавця [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині, що підтверджено посвідченням № [NUMBER] , виданим 1993 року. Як вже встановлено, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2021 року (справа №946/828/21, провадження №2/946/1960/21), [PERSON] вже оформила обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка [PERSON] . Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Крім цього судом встановлено, що [PERSON] у встановлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом після [PERSON] , померлого [INFO] до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Гончарової О.С., що підтверджено заявою від 10 серпня 2009 року, тобто відповідно до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину за заповітом. Письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Горючкіної О.М. №1569/02-14 від 25 грудня 2024 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на частку житлового будинку. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved