Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» (далі ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп») звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики за №471834 від 25 червня 2024 року в розмірі 14 835 грн. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 25 червня 2024 року між ТОВ «Сіроко фінанс» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики за №471834. Згідно умов договору позики, відповідач отримав кошти у розмірі 4600 грн, на строк 15 днів із застосуванням процентної ставки в розмірі 1,50 % в день. Всупереч умовам договору позики відповідач не виконав свого зобов`язання та допустив виникнення заборгованості. 29 жовтня 2024 року між ТОВ «Сіроко фінанс» та ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» укладено договір факторингу за №291024, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором позики №471834 від 25 червня 2024 року в розмірі 14835 грн, з яких: 4600 грн заборгованості за тілом кредиту, 13\~901,25 грн заборгованості за нарахованими процентами та 9200 грн заборгованість за пенею. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп», ні на рахунки попереднього кредитора. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість, яку позивач просить стягнути. Посилаючись на наведене, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 березня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився. У позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі, не заперечив проти заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання останнього та розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Судова влада України. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавав. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 25 червня 2024 року між ТОВ «Сіроко фінанс» та [PERSON] \~ укладено договір позики (з фіксованою процентною ставкою) за №471834 (далі - Договір), відповідно до умов якого ТОВ «Сіроко фінанс» надало відповідачу кредит на суму 4600 грн, строком на 15 днів, дата повернення позики 10 липня 2024 року, процентна ставка 1,5% в день, 3% на день за понадстрокове користування позикою, орієнтовна реальна річна процентна ставка 13\~852,27%, орієнтовна загальна вартість позики 5635 грн (п. п. 2.1, 2.2, 2.3 Договору). Вказаний Договір підписаний відповідачем [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Т50Q7U. У Розділі 30 договору зазначено реквізити, номер електронного платіжного засобу відповідача [NUMBER] . Згідно платіжної інструкції №536b5939-6efe-4426-9f61-7ecf7563aae5, виданої ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» слідує, що ТОВ «Сіроко фінанс» перерахувало грошові кошти в розмірі 4600 грн на платіжний інструмент [NUMBER] (VISA), дата здійснення операції - 25 червня 2024 року, отримувач: [PERSON] . Як вбачається з наданого позивачем розрахунку за договором позики від 25 червня 2024 року (а.с. 31-34), заборгованість [PERSON] станом на 30 жовтня 2024 року становить: 4600 грн заборгованість за тілом кредиту, 1035 грн заборгованість за відсотками та 9200 грн заборгованість за пенею (3%). Відсотки нараховані у розмірі 1,5% в межах строку кредитування. 29 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» (Фактор) та ТОВ «Сіроко фінанс» (Клієнт) укладено договір факторингу за №29024. Відповідно до положень п. 1.1 договору, Фактор передає грошові кошти (розмір фінансування) в розпорядження Клієнта за плату у передбачений договором спосіб, а Клієнт відступити Факторові Права грошової вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Згідно п. 2.1.1. договору, клієнт формує та надає Фактору інформацію згідно з Реєстром прав вимоги, необхідну для оцінки Заборгованостей Боржників, шляхом направлення такої інформації на електронну пошту Фактора за формою, погодженою Сторонами у відповідному додатку до цього Договору. У випадку погодження такої інформації, Фактор формує Реєстр права вимоги та надсилає Клієнту підписаний скан такого Реєстру електронною поштою, а протягом наступного робочого дня надсилає два (2) екземпляри підписаного Реєстру в паперовому вигляді (п.2.1.2.). Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги відбувається в день підписання Сторонами відповідного Реєстру прав вимог, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників та набуває всіх прав щодо Боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Реєстр прав вимог в паперовому вигляді є невід`ємною частиною цього Договору та підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав вимоги (п.2.1.3.). Як вбачається з Акту прийому-передачі Документів від 17 лютого 2024 року за договором факторингу №291024 від 29 жовтня 2024 року, ТОВ «Сіроко фінанс» та ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» уклали цей акт про те, що на виконання умов п. 2.2. договору факторингу №291024 від 29 жовтня 2024 року, Клієнт передав в електронному форматі Договору з боржниками згідно Реєстру прав вимог №30/10/24 від 30 жовтня 2024 року. Згідно витягу з Акту приймання-передачі прав №1 від 29 жовтня 2024 року до договору факторингу №291024 від 29 жовтня 2024 року, від ТОВ «Сіроко фінанс» до ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №471834 від 25 червня 2024 року в сумі 14 835 грн, з яких: 4600 грн заборгованість за кредитом, 1035 грн заборгованість за відсотками та 9200 грн заборгованість за пенею. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу вимог ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Положеннями ч. 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається із матеріалів справи між ТОВ «Сіроко фінанс»\~та відповідачем [PERSON] 25 червня 2024 року підписано договір позики за №471834, шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Т50Q7U. В силу вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створенням електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Таким чином, на підставі укладеного між сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із кредитного договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до вимог абз. 1 ч. 12 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно абз. абз. 1, 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»). У силу ч. 3 ст.\~18\~Закону України\~«Про електронні\~довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Вищенаведене свідчить про належне укладення кредитних договорів, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «Сіроко фінанс» та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронний договір позики за №471834 від 25 червня 2024 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В силу вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З матеріалів справи встановлено, що 25 червня 2024 року між ТОВ «Сіроко фінанс» та [PERSON] укладено договір позики за №471834, за умовами якого відповідач отримав позику у розмірі 4600 грн, шляхом перерахування кредитних коштів на його банківську картку. Факт видачі кредиту підтверджується платіжною інструкцією №536b5939-6efe-4426-9f61-7ecf7563aae5, виданою ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес», відповідно до якої ТОВ «Сіроко фінанс» перерахувало відповідачу на рахунок [NUMBER] грошові кошти в розмірі 4600 грн. Таким чином, кредитор свої зобов`язання виконав належним чином. Відповідач умови договору не виконав та у встановлений строк коштів не повернув, а тому позивач вправі вимагати повернення кредиту та процентів за користування кредитом. Суду не надано доказів повернення [PERSON] отриманих коштів та процентів. Зважаючи на те, що за договором факторингу №291024 від 29 жовтня 2024 року право вимоги до [PERSON] за договором позики перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Ел.Ен.Груп», що підтверджується змістом договору, актом прийому - передачі Документів від 17 лютого 2024 року до Договору факторингу №291024 від 29 жовтня 2024 року, Актом прийому-передачі прав №1 від 29 жовтня 2024 року до договору факторингу №291024 від 29 жовтня 2024 року, з відповідача [PERSON] в користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором за №471834 від 25 червня 2024 року в сумі 5635 грн, з яких: 4600 грн заборгованість за тілом кредиту та 1035 грн заборгованість за відсотками. Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 9200 грн, слід зазначити таке. Відповідно до вимог пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, враховуючи, що позивачем здійснено нарахування пені за невиконання відповідачем умов кредитного договору в період дії воєнного стану, вказані суми в силу вимог пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України підлягають списанню позивачем, як новим кредитором, а тому відсутні підстави для стягнення таких сум з відповідача. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що фактично отримані та використані відповідачем [PERSON] кредитні кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] в користь ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» заборгованості за договором про надання кредиту за №471834 від 25 червня 2024 року в розмірі 5635 грн, в тому числі: 4600 грн заборгованість за тілом кредиту та 1035 грн заборгованість за відсотками, оскільки позивач має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення суми кредитних коштів та відсотків. Вказана сума відповідачем не спростована. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Положеннями ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В силу вимог п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Положеннями ч. 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомог, які він очікує понести у даній справі становить 7 000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: - договір про надання правової допомоги за договору №\~4\~від 02\~грудня 2024\~року, укладеного між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» та адвокатом Боденко А. А.; - детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Боденко А. А., на виконання умов договору про надання правової допомоги №4 від 02 грудня 2024 року; - акт прийому-передачі наданих послуг до Договору № 4 від 02 грудня 2024 року; - ордер серії АХ № 1247282 від 10 березня 2025 року. Відповідно до вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Таким чином, наявність договірних відносин між адвокатом Боденко А. А та позивачем підтверджується: договором про надання правової допомоги за № 4 від 02 грудня 2024 року; детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Боденко А. А., на виконання умов договору про надання правової допомоги №4 від 02 грудня 2024 року; актом прийому-передачі наданих послуг до Договору № 4 від 02 грудня 2024 року; ордером серії АХ № 1247282 від 10 березня 2025 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial