Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини Позов мотивований тим, що 21.05.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що 05.09.2018 року складено відповідний актовий запис №2330. Спільне життя подружжя не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя, що призвело до втрати всіх фізичних та духовних зв`язків між подружжям, шлюб носить формальний характер. На думку позивача, подальше існування шлюбу є недоречним та суперечить її інтересам. Враховуючи наведені обставини позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Також зазначає, що від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , дитина проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , усі витрати по утриманню дитини позивач несе самостійно, відповідач (як батько) матеріально не допомагає, а тому позивач просить стягнути на його користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи провести у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явилася, подав до суду заяву, в якій просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі, шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої дитини аліменти, понесені судові витрати, судовий розгляд проводити за її відсутності. Відповідач до суду подав заяву, в якій позов визнав, просив судове засідання провести за його відсутності, шлюб розірвати та не заперечив проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини. На підставі п.п. 1-2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності позивача та відповідача. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи зміст заяв позивача та відповідача, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України щодо припинення шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Судом встановлено, що 05.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що 05.09.2018 року складено відповідний актовий запис №2330. Від шлюбу подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , дитина проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 10 Постанови пленуму\~Верховного суду\~України від\~21.12.2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Сторони не підтримують подружніх відносин, шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідач позов визнала, а тому суд дійшов висновку про розірвання шлюбу. Отже, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишається проживати з батьком за місцем його проживання, малолітня дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується з довідки про склад сім`ї від 25.03.2024 року за № 232, виданої квартальним комітетом мікрорайону «Вінниченко» та відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов № 51 від 26.03.2024 року, виданого виконавчим комітетом Якушинецької сільської ради, позивач та малолітня дитина проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.ст.\~1-3\~Конвенції ООН\~«Про права\~дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 51 Конституції України, положень Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257\~СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 1 ст.\~9\~Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У ст. 6 Європейської Конвенції закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення прав дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст.\~191\~СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст.\~182\~Сімейного кодексу\~України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.183\~СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положеньст.182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України. Як встановлено судом неповнолітні діти сторін по справі проживають разом з матір`ю, перебувають на її повному утриманні, а тому позивач потребує допомоги відповідача в утриманні спільних дітей. Право позивача на отримання аліментів на утримання спільних з відповідачем дітей підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дітей (аліментів). Положеннями ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При визначенні суми стягнення аліментів суд зважає на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, враховуючи вікову категорію малолітньої дитини та її звичайні потреби, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; особу платника аліментів, який являється людиною працездатного віку, а тому вважає за необхідне стягувати з неї на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, який не є меншим мінімального розміру, передбаченого ч. 2 ст. 182 СК України. Саме вказаний розмір аліментів суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідатиме принципам розумності та співмірності, а також враховує те, що відповідач проти стягнення з нього саме такого розміру аліментів на дитину не заперечувала, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів на малолітню дитину, підлягають задоволенню. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст.\~191\~СК України з дня пред`явлення позову, тобто в даній справі з 14.08.2025 року. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Суд роз`яснює сторонам положення ст. 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України з огляду на визнання позову про розірвання шлюбу відповідачем суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на малолітню дитину підлягають задоволенню в повному обсязі, які відповідачем також визнано в повному обсязі, а позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст .5 Закону України "Про судовий збір" (від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів), суд доходить висновку, що судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави 605,60 гривень судового збору, інша частина судового збору компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved