Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій зазначив що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» є правонаступником ТОВ «ФК «Незалежні Фінанси», ТОВ «Аванс Кредит», ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів», та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами: №2702596 від 19.05.2024 в розмірі 22622,24 грн., яка складається з 6000 грн. заборгованості за основним зобов`язанням, 10362,24 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 660 грн. заборгованості за комісією за надання кредиту, 5600 грн. заборгованості за неустойкою (штраф, пеня); №79974975 від 30.05.2024 в розмірі 8230 грн., яка складається з 2500 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 735 грн. заборгованості за відсотками, 4995 грн. заборгованості за пенею; №47879-03/2024 від 30.03.2024 в розмірі 34943 грн., яка складається з 13977,20 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 20965,80 грн. заборгованості за процентами; №42155-03/2024 від 25.03.2024 в розмірі 8750 грн., яка складається з 3500 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 5250 грн. заборгованості за відсотками, та судових витрат у розмірі 3028,00 грн. Зазначає, що відповідач не виконував в повному обсязі умови договорів та допустив утворення заборгованості, яку в добровільному порядку не погашає. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягає, а також відповідь на позов, згідно якого зазначила, що договори були укладені і підписані в електронному вигляді, на підставі яких відповідач отримав кредитні кошти, шляхом їх перерахування на його картковий рахунок, на умовах викладених у зазначених договорах. Доказів, що вказаний рахунок не належить відповідачу, до суду не надано. В матеріалах справи наявні докази вказаного а також права вимоги позивача до відповідача за вказаними кредитними договорами, на підставі договорів факторингу. Крім того, зазначила, що витрати на правничу допомогу, які відповідач просить стягнути з позивача є неспівмірними і документально не підтверджені, а тому не підлягають стягненню. Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник-адвокат в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, з підстав викладених у відзиві на позов, посилаючись на недоведеність переходу прав вимоги від первісного кредитора до позивача за всіма договорами факторингу, витяги з реєстру не підписані сторонами, відсутні докази отримання кредиту, договір факторингу від 14.06.2021 укладений раніше ніж кредитний, невідповідність періоду нарахування відсотків та неправомірність нарахування штрафу та пені в період дії воєнного стану. Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.05.2024 між ТОВ ФК «Незалежні фінанси» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту №2702596 у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «567191». За даним договором ТОВ ФК «Незалежні фінанси» передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 6000 грн. строком на 360 днів. Кошти надаються шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням карти. 30.10.2024 між ТОВ ФК «Незалежні фінанси» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №30102024, відповідно до умов якого ТОВ ФК «Незалежні фінанси» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ ФК «Незалежні фінанси» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, вказаних у реєстрі боржників. Позивачем на підтвердження позовних вимог були надані лише: акт прийому-передачі реєстру боржників від 30.10.2024 за договором факторингу №30102024 від 30.10.2024 та витяг з реєстру боржників від 30.10.2024. Однак не надано самого реєстру боржників від 30.10.2024 до вказаного вище договору, що є невід`ємною його частиною, а також платіжної інструкції, згідно якої ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 22622,24 грн. Отже, позивачем не надано доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора за кредитним договором №2702596 від 19.05.2024, укладеним між ТОВ ФК «Незалежні фінанси» та [PERSON] 30.05.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №79974975 про надання споживчого кредиту у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «32365». За даним договором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 2500 грн. строком на 30 днів. Кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки. Однак, матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання [PERSON] за вказаним договором позики, коштів у розмірі 2500 грн. 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі клієнт) та позивачем (далі фактор) укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою, процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить клієнту, строк дії якого неодноразово продовжувався. Позивачем на підтвердження позовних вимог були надані лише: акт прийому-передачі реєстру боржників №36 від 28.10.2024 за договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 та витяг з реєстру боржників №36. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своїм змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Судом встановлено, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 14.06.2021 боргові зобов`язання за кредитним договором від 30.05.2024 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на час укладення договору відступлення права вимоги від 14.06.2021. А також позивачем не надано самого реєстру боржників до вказаного вище договору, що є невід`ємною його частиною, а також платіжні інструкцій, згідно яких ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 8230 грн. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час, слід відзначити, що розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Також, у розрахунку відсутні дані про те, з якого часу виникла заборгованість у [PERSON] як було здійснено її нарахування та за який період. Розрахунок заборгованості складений та наданий позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ», а не ТОВ «Фінансова компанія «1Безпечне агентство необхідних кредитів». У той же час, позивач зазначає, що саме на час відступлення банком права вимоги товариству, у відповідача перед банком уже існувала заявлена до стягнення сума заборгованості за кредитними договорами, однак такого розрахунку складеного банком суду не надано. Також, суду не надані і виписки з рахунків відповідача для встановлення розміру наданого кредиту, факту користування відповідачем наданими йому коштами, обставин погашення відповідачем кредиту та сплати відсотків. Такий висновок\~щодо оцінки\~односторонніх документів\~банку кореспондує\~висновку Великої\~Палати Верховного\~Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 №6-16цс15. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо видачі кредиту та заборгованості за кредитним договором. Позивачем не надано суду таких доказів, тому суд вважає, що видача кредиту відповідачу та розмір його заборгованості за кредитним договором належним чином не підтверджується. 25.03.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №42155-03/2024 у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «W5312». За даним договором ТОВ «Аванс кредит» передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 3500 грн. строком на 120 днів. Кошти надаються шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням карти. Однак, матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання [PERSON] за вказаним договором позики, коштів у розмірі 3500 грн. 30.03.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту №47879-03/2024 у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «W2519». За даним договором ТОВ «Аванс кредит» передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 14500 грн. строком на 120 днів. Кошти надаються шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням карти. Однак, інформаційна довідка №3466_250130174748 від 30.01.2025 ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про здійснення транзакції на суму 14500 грн. складена у довільній формі, не відноситься до розрахункових документів чи первинних бухгалтерських документів і не може бути підтвердженням факту отримання коштів саме відповідачем [PERSON] . Вказана довідка не підтверджує факту переказу коштів саме [PERSON] , оскільки згідно зі ст.78 ЦПК ці обставини мають підтверджуватись іншими засобами доказування, у даному випадку одним із вищезазначених розрахункових документів. ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не являється стороною кредитного договору і не уповноважене здійснювати переказ коштів за умовами вищевказаних договорів. Згідно умов зазначеного договору кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, наданий клієнтом. У договорах під «товариством» виступає ТОВ «Аванс Кредит», однак платіжне доручення на переказ коштів саме від вказаного товариства, в матеріалах справи відсутнє. Порядок розрахунків, який визначений у договорах відповідно до вимог ч.2 ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», не передбачає їх здійснення через посередника. Позивачем не надано суду таких доказів, тому суд вважає, що видача кредиту відповідачу та розмір його заборгованості за кредитними договорами належним чином не підтверджується. 19.11.2024 між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №191124/2, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Аванс кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, вказаних у реєстрі боржників. Позивачем на підтвердження позовних вимог були надані лише: акт прийому-передачі реєстру боржників від 19.11.2024 за договором факторингу №191124/2 від 1911.2021 та витяг з реєстру боржників від 19.11.2021. Однак не надано самого реєстру боржників 19.11.2024 до вказаного вище договору, що є невід`ємною його частиною, а також платіжні інструкцій, згідно яких ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором №47879-03/2024 в сумі 34943 грн. та №42155-03/2024 в сумі 8750 грн. Отже, позивачем не надано доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора за кредитними договорами №47879-03/2024 від 30.03.2024 та №42155-03/2024 від 25.03.2024, укладеним між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] . Статтею 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.7,12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно з вимогами ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час, слід відзначити, що розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Також, суду не надані і виписки з рахунків відповідача для встановлення розміру наданого кредиту, факту користування відповідачем наданими йому коштами, обставин погашення відповідачем кредиту та сплати відсотків. А також докази повідомлення боржника [PERSON] про відступлення права вимоги за кредитними договорами, як це передбачено вимогами вищевказаних договорів факторингу. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 №6-16цс15. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо видачі кредиту та заборгованості за кредитним договором. Щодо посилань адвоката Хворост Д.М. про відсутність доказів укладання вказаних кредитних договорів та належності карткового рахунку відповідачу, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.7,12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Крім того, в ході розгляду справи стороною відповідача не спростовано належність карткового рахунку № [NUMBER] відповідачу [PERSON] . Вказаний номер карткового рахунку був зазначений стороною у вищевказаних кредитних договорах. Згідно ч.1 та ч.5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 - 3 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі відповідно до ч.4 ст.83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Суд не приймає до уваги докази, на які посилається позивач, як на підтвердження перерахування кредитних коштів, оскільки вони не містять в собі обов`язкових реквізитів, які встановлені у ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволенню не підлягають за недоведеністю. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Так, згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v.Italy), №34884/97). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-цта в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved