Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

До Володарського районного суду Київської області 20.05.2025 надійшов зазначений позов ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому Позивач просить суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за Кредитним договором від 12.07.2018 №\~2019568871 у загальному розмірі 41\~098,95\~грн. та судові витрати (а.с.\~4). На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача Кириченко\~О.М. (наказ від 21.07.2020 №\~3, а.с.\~42) у позовній заяві зазначила, що Відповідач уклала кредитний договір від 12.07.2018 №\~2019568871 з Акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі АТ «ОТП Банк»). За умовами названого договору Відповідач отримала кошти на придбання товару, проте не надала своєчасно та у повному обсязі грошові кошти для погашення заборгованості згідно з умовами цього договору. У подальшому зазначений кредитор відступив право вимоги за цим договором Позивачеві. У зв`язку з цим Відповідач, як стверджено в позовній заяві, має перед Позивачем заборгованість у загальному розмірі 41\~098,95\~грн., що складається з такого: \~26\~610,89\~грн. сума заборгованості по тілу кредиту; \~14\~488,06\~грн. сума заборгованості по відсотках. Після виконання вимог частин шостої восьмої статті\~187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ухвалою суду від 21.05.2025 відкрито провадження в справі, вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та їх виклику у судове засідання за наявними у справі матеріалами (письмове провадження), встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву із запереченнями проти позову, роз`яснено право подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; копії ухвали суду направлено сторонам (а.с.\~53-55, 56); копії позовної заяви з додатками Відповідачу було направлено Позивачем (а.с.\~44-46). Водночас, враховуючи, що Відповідач копії зазначеної ухвали суду від 21.05.2025 про відкриття провадження не отримала, повідомити її про надходження до суду згаданого позову не вдалось і не вбачалось можливим, тому ухвалою суду від 01.07.2025 було змінено порядок розгляду справи та вирішено розглядати надалі цю справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін з метою забезпечення рівності сторін, права особи на захист, забезпечення належного повідомлення всіх учасників справи, в тому числі Відповідача, із застосуванням, у разі необхідності, правових механізмів, передбачених статтею\~128 ЦПК України; встановлено Відповідачеві новий строк для подання відзиву; призначено розгляд справи на 01.08.2025 (а.с.\~79-81), надалі відкладено на 02.09.2025 через тимчасову непрацездатність судді (а.с.\~92-94) та на 23.09.2025 через неявку Відповідача. У судові засідання 02.09.2025 та 23.09.2025 представник Позивача не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи належно повідомлена, що підтверджено матеріалами справи; 27.05.2025 подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують (а.с.\~58-59). Відповідач у судові засідання 02.09.2025 та 23.09.2025 також не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася в порядку частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті\~128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації (а.с.\~67, 88, 102, 111-112), одна з яких була вручена Відповідачеві (09.07.2025 з ухвалою про зміну порядку розгляду справи від 01.07.2025 та судовою повісткою про виклик у судове засідання на 01.08.2025, а.с.\~88), інші повертались до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а також шляхом розміщення оголошень про її виклик у судові засідання на офіційному вебсайті Володарського районного суду Київської області вебпорталу судової влади України (а.с.\~83-84, 98-99, 109-110) та направленням смс-повістки на номер телефону зазначений у позовній заяві (а.с.\~101). За наведених обставин Відповідач є обізнаною про розгляд судом щодо неї справи (одну з ухвал суду та судову повістку отримано нею) та вважається належно повідомленою про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання, в тому числі й з отриманням відмітки на повістці про відсутність особи за цієї адресою (пункт\~2 частини сьомої, пункт\~4 частини восьмої статті\~128 ЦПК України), а також шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (частина одинадцята статті\~128, частина десята статті\~130 ЦПК України). Відзиву із запереченням проти позову до суду не подавала, про причини неявки суд не повідомляла, заяв та/або клопотань про відкладення розгляду справи також не подавала. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності Відповідача, суд бере до уваги отримання нею один раз процесуальних документів (ухвала суду від 01.07.2025 та судова повістка з викликом на 01.08.2025) та враховує позиції Верховного Суду (стаття\~13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») і Європейського суду з прав людини (стаття\~17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Так, згідно з практикою ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням… Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (зокрема, рішення від 28.05.1985 у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства», рішення від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»). У своїх рішеннях, зокрема у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989, ЄСПЛ виходив з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить по умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (заява №\~3236/03), а так само в інших справах ЄСПЛ неодноразово наголошував, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Отже, суд виходить з того, що особа повинна добросовісно ставитися до користування своїми процесуальними правами, виконання своїх обов`язків, має цікавитись ходом справи та результатами окремих судових засідань, використовувати засоби національного законодавства для прискорення процедури слухання, не затягувати розгляд справи. Подібні висновки і підходи застосовує також Верховний Суд у своїй практиці (зокрема, ухвала Касаційного цивільного суду від 10.03.2025 у справі №\~760/27605/20). За загальним правилом частини першої статті\~223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому згідно з частиною четвертою статті\~223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті\~280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою Позивача, викладеною письмово у відповідній заяві (а.с.\~58), вбачає за можливе розглянути справу за відсутності Відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття\~89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. З наявних\~письмових матеріалів\~справи судом\~встановлено,\~що між\~АТ\~«ОТП Банк»\~в з\~однієї сторони,\~та Відповідачем\~ [PERSON] ,\~з іншої\~сторони,\~12.07.2018\~було укладено\~у письмовій\~формі Кредитний\~договір №\~2019568871,\~копію якого\~долучено до\~позовної заяви\~(а.с.\~134) та який разом з паспортом споживчого кредиту (а.с.\~14) підписано Відповідачем. Зазначений Кредитний договір має змішаний характер, оскільки за умовами цього Договору Кредитодавець надає Позичальникові (Відповідачу): по-перше, грошові кошти у кредит розмірі 5\~397,60\~грн. на придбання товару у продавця та 300,00\~грн. на сплату додаткових послуг банку (послуг «смс+довідка»); загальний розмір кредиту 5\~697,60\~грн.; строк кредитування 24\~місяці; дата остаточного повернення кредиту 12.07.2020; за користування кредитними коштами нараховуються фіксована кредитна ставка у розмірі 0,01\~% річних; повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів; по-друге, відкриття кредитної лінії з первісним лімітом 2\~500,00\~грн. з можливістю збільшення; строк дії 36\~місяців з правом пролонгації; процентна ставка 5\~% в місяць, потягом Пільгового періоду 0,01\~% річних. Однак, Відповідач не здійснила своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та відсоткам у визначений у договорі строк, чим порушила взяті на себе зобов`язання. Як вбачається з долучених до позовної заяви копій Виписки по рахунку Відповідача (а.с.\~31-37) та Розрахунку заборгованості (а.с.\~15-30) вбачається, що Відповідач тривалий час активно користувалась кредитними коштами до 13.04.2020 шляхом зняття готівкових коштів, оплати товарів і послуг тощо; в останнє знімала готівку 10.04.2020 і 11.04.2020 (проведено 13.04.2020) по 1\~000,00\~грн., останнє поповнення 01.04.2020 у розмірі 1\~700,00\~грн. Також збільшення кредиту відбувалось шляхом перенесення прострочених платежів на кредит. З огляду на наведене заборгованість Відповідача склала загалом 41\~098,95\~грн., що включає в себе 26\~610,89\~грн. заборгованості по «тілу» кредиту та 14\~488,06\~грн. заборгованості по відсотках. Зазначена заборгованість у розмірі 41\~098,95\~грн., як видно з Розрахунку заборгованості, відповідає сумі заборгованості по «тілу» кредиту 49\~682,39\~грн. (використані Відповідачем кредитні кошті за період 2018-2020\~роки) + 40,00\~грн. плати за обслуговування кредиту + нараховані відсотки 31\~411,73\~грн. + нараховані штрафи 300,00\~грн. та виключення внесених платежів сумарно у розмірі 40\~335,17\~грн. (тобто: 49\~682,39\~грн. + 40,00\~грн. + 31\~411,73\~грн. + 300,00\~грн. = 81\~434,12\~грн. 40\~335,17\~грн. = 41\~098,95\~грн.). Надалі між Позивачем ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» та АТ «ОТП Банк» 24.03.2023 було укладено Договір факторингу №\~24/03/23 (а.с.\~6-10), за умовами якого Позивачеві відступлено права грошових вимог, зокрема, до Відповідача за згаданим вище Кредитним договором, що підтверджено копією Витягу з додатку №\~1 до цього Договору (а.с.\~11). При цьому суд бере до уваги як належний і допустимий доказ кредитної заборгованості згадану виписку за картковим рахунком Відповідача, враховуючи висновки Верховного Суду (викладені, зокрема, у постановах 16.09.2020 у справі №\~200/5647/18, від 28.10.2020 у справі №\~760/7792/14, від 17.12.2020 у справі №\~278/2177/15, від 30.11.2022 у справі №\~214/6975/15). Такі висновки Верховного Суду і судова практика в цілому щодо врахування виписок по особових рахунках як належних і допустимих доказів є стабільною, ґрунтується на відповідних нормах фінансового законодавства України. Так, у постанові від 15.05.2025 у справі №\~488/3972/23 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті\~9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Разом із тим відповідно до пункту\~5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 №\~254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті\~62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №\~75. На підставі аналізу зазначених норм Верховний Суд у названій постанові виснував, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже, судом встановлено, що Кредитодавець на виконання умов укладеного з Відповідачем договору зобов`язання виконав, надавши Відповідачеві можливість користуватися коштами на картковому рахунку, проте останньою не виконано у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо повернення таких коштів і сплати складових кредитного договору. Тому за станом на день відступлення права вимоги Відповідач мала перед Кредитодавцем заборгованість у загальному розмірі 41\~098,95\~грн., що складається з 26\~610,89\~грн. заборгованості по «тілу» кредиту та 14\~488,06\~грн. заборгованості по відсотках, правильність нарахування яких, зокрема й з огляду на пропорційність співвідношення із заборгованістю з «тілом» кредиту, не викликає у суду сумніву та не заперечувалось Відповідачем, яка відзиву із запереченнями проти позову (зокрема, й розміру заборгованості) до суду не подавала. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша, п`ята статті\~81 ЦПК України). Відповідно до приписів частини другої статті\~43 ЦПК України учасники справи, зокрема, зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В ухвалі суду від 21.05.2025 про відкриття провадження у справі, а також в ухвалі від 01.07.2025 про зміну порядку розгляду справи, сторонам було роз`яснено засади цивільного судочинства, зокрема, положення статті\~12 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених названим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (а.с.\~55, 81). Таким чином, Відповідач не надала своєчасно та в повному обсязі грошові кошти для погашення її заборгованості за згаданим Кредитним договором згідно з умовами цього договору. У зв`язку з цим Відповідач має перед Позивачем, до якого перейшли права вимоги за цим договором, заборгованість, що підтверджена суду наведеними вище належними і допустимими доказами, у загальному розмірі 41\~098,95\~грн., що включає: \~26\~610,89\~грн. сума заборгованості по тілу кредиту; \~14\~488,06\~грн. сума заборгованості по відсотках. Згідно з частиною першою статті\~509, частиною першою статті\~525 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями частини першої статті\~626, частини першої статті\~634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; при цьому договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статей\~1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа\~1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частинами першою, другою статті\~1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття\~629 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті\~615 ЦК України). Згідно з вимогами статті\~526, частини першої статті\~527, частини першої статті\~530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття\~536 ЦК України). Статтею\~610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За загальним визначенням правонаступництво це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого; правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні; його слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов`язання може бути, зокрема, відповідний договір, на підставі якого воно виникло (зокрема, постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №\~910/1972/17). Відповідно до статті\~512 ЦК України підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Так, зокрема, згідно зі статтею\~1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття\~514 ЦК України); заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття\~516 ЦК України). Зважаючи на усе викладене, суд вважає, що Відповідач порушила умови Кредитного договору від 12.07.2018 № 2019568871 укладеного з АТ\~«ОТП Банк», право вимоги за яким згідно з відповідним Договором факторингу перейшло до Позивача; не виконала взяті на себе грошові зобов`язання, а заявлений Позивачем до стягнення розмір заборгованості за основним зобов`язанням і процентами відповідає визначеним зазначеним договором умовам, що підтверджено належними і допустимими доказами, які не оспорювались Відповідачем, а відтак наявні підстави для задоволення позову. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову і стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» заборгованості за Кредитним договором від 12.07.2018 № 2019568871 у загальному розмірі 41\~098,95\~грн., з яких 26\~610,89\~грн. сума заборгованості по тілу кредиту; 14\~488,06\~грн. сума заборгованості по відсотках. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту\~1 частини другої статті\~141 ЦПК України з Відповідача слід стягнути на користь Позивача судові витрати за сплачений судовий збір та професійну правничу допомогу. Так, 03.06.2025 Позивачем подано до суду заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 8\~500,00\~грн. (а.с.\~63-64), копію якої надіслано Відповідачу, докази чого додані до матеріалів справи (а.с.\~73-76). На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу Позивач до своєї заяви додав суду копію відповідного договору про надання такої правової (правничої) допомоги від 01.05.2023 №\~01/05-23, укладеного між Позивачем та адвокатським бюро «Юлії Чміль» (а.с.\~67-68), Додаток №\~1 до Договору із переліком вартості послуг (а.с.\~69), а також Акт про надання правничої допомоги від 27.05.2025 №\~2705-25 з детальним описом робіт (наданих послуг), витраченого часу (а.с.\~71). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №\~826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №\~755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті\~141 ЦПК України можна виділити критерії визначення і розподілу судових витрат: 1)\~їх дійсність; 2)\~необхідність; 3)\~розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору. Верховний Суд у постанові від 06.11.2024 у справі №\~547/581/21 констатував, що положення частин п`ятої, шостої статті\~137 ЦПК України дає право суду, лише за\~клопотанням іншої сторони, тільки зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладено на сторону, яка заявила таке клопотання, а не на суд. За приписами статті\~13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Наведені вище висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №\~361/10208/23. Відповідач [PERSON] відзиву із запереченням проти позовних вимог, зокрема й щодо співмірності судових витрат, суду не подавала. З огляду на наведене суд дійшов до висновку, що вимога про стягнення заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню. Відтак, з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судові витрати у загальному розмірі 10\~922,40\~грн., що включають витрати зі сплати судового збору в розмірі 2\~422,40\~грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 8\~500,00\~грн. Враховуючи, що розгляд справи здійснено за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилось (частина друга статті\~247 ЦПК України). Повне рішення суду складено у визначений частиною шостою статті\~259 ЦПК України строк у перший робочий день з урахуванням періоду тимчасової непрацездатності судді з 25.09.2025 до 10.10.2025 включно та згідно з порядком обчислення процесуального строку, закінчення якого припадає на неробочий день (частина третя статті\~124 ЦПК України). Відповідно до статей\~15, 16, 509, 525, 526, 626, 629, 639, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved