Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

Керівник Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Чугуївської районної військової адміністрації Харківської області звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ДП «Вовчанське лісове господарство». Позов мотивований тим, що у зв`язку з реорганізацією Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області\~на теперішній час уповноваженим органом з розпорядження спірною земельною ділянкою є Чугуївська районна державна адміністрації Харківської області Отже, рішення уповноваженого державою органу про вилучення з постійного користування державного лісогосподарського підприємства земель лісового фонду (за погодженням з таким підприємством) повинно передувати відведенню таких земель у приватну або комунальну власність. Відповідно до інформації Чугуївської районної військової адміністрації від 11.12.2024 № 01-33/6105 останньою рішень про зміну цільового призначення та вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 не приймались. Відповідно до інформації Кабінету Міністрів України від 06.12.2024 № 29709/0/2-24 рішення про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування ДП «Вовчанське лісове господарство» земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 не приймалось. Враховуючи викладене, земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 має частковий перетин із землями лісового фонду, які належать державі в особі Чугуївської районної військової (державної) адміністрації та перебувають у постійному користуванні ДП «Вовчанське лісове господарство», а тому не може перебувати у приватній власності [PERSON] 21 березня 2025 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача, була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами загального позовного провадження, призначене відкрите судове засідання о 13 год 30 хв 21 квітня 2025 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в установлений строк. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачу подати до суду в установлений законодавством строк заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши заяву в якій позов підтримав в повному обсязі, просили розгляд справи провести за його їх відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі повторно в судові засідання не з`явилися, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення на її адресу. Також, відповідачі викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень\~ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив на позов не подав, наявні всі умови, встановлені\~ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Указане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року в справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року в справі № 906/142/18 (провадження №12-233гс18), а також у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2020 року в справі № 814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року в справі № 826/20408/14 (провадження №К/9901/16143/20), від 10 листопада 2021 року в справі № 756/2137/20 (провадження №61-3782св21) та інших. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, належних чином повідомлених. За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Рішенням Машківського районного суду Полтавської області від 31.03.2023 у справі № 617/367/18 позов заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» до [PERSON] , Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, третя особа: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки задоволено частково та витребувано у [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253, на користь держави в особі Державного підприємства «Вовчанське лісове господарство». Судом встановлено, що рішенням VI сесії Старосалтівської селищної ради від 28.09.2017 № 1349 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] та передано у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. Відповідно до листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 29.01.2018 № 47, спірна земельна ділянка знаходиться в межах лісового фонду ДП «Вовчанське лісове господарство» (квартал 23, виділ 25) відповідно до планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2010 року. Згідно з повідомленням ДП «Вовчанське лісове господарство» від 27.02.2018 № 10-05/144-18 погодження щодо відведення, вилучення та передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки державним підприємством не надавалося. Також за повідомленням ФОП [PERSON] від 05.02.2018 № 2 земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 площею 0,25 га, що належить [PERSON] , знаходиться в стометровій зоні відносно урізу води на відстані 30 м від Печенізького водосховища. Площа земельної ділянки, що знаходиться в стометровій зоні, становить 0,2420 га. У вказаному рішенні суду зроблено висновок про те, що вилучення земель лісогосподарського призначення не належало до компетенції Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки є обґрунтованими. Рішення Машківського районного суду Полтавської області від 31.03.2023 у справі № 617/367/18 в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало чинності 11.05.2023, а отже є обов`язковим до виконання та має преюдиціальне значення для даної справи. Однак після відкриття провадження у справі № 617/367/18 (ухвала від 02.04.2018) за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06.04.2018 № 1726 [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер земельної ділянки 6321655803:00:000:0253, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.07.2020 № 443 передав у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер 6321655803:00:000:0253, за цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), що розташована: [ADDRESS] . Крім того, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04.08.2021 [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер 6321655803:00:000:0253, за цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), що розташована: [ADDRESS] . Право власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] зареєстровано 04.08.2021, про що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенко В.В. внесено запис до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 43318099. Тобто, наразі земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 перебуває у приватній власності [PERSON] . Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання у користування. Відповідно до частини другої\~статті 1 Лісового кодексу України (далі по тексту - ЛК України)\~ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга\~статті 3 Земельного Кодексу України (далі по тексту - ЗК України)). За основним цільовим призначенням земельне законодавство передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої\~статті 19 ЗК України). Згідно зі\~статтею 55 ЗК України\~до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України). Відповідно до\~статті 56 ЗК України\~землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Згідно із частиною першою\~статті 20 ЗК України\~віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу\~(частина друга\~статті 20 ЗК України). Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (частина сьома\~статті 20 ЗК України). Відповідно до\~статті 21 ЗК України\~порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої\~статті 164 ЗК України). Відповідно до пункту 5\~розділу VIII\~«Прикінцеві положення»\~ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР від 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Тому, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5\~розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц, постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 925/889/19, від 29 березня 2023 року у справі № 911/164/21. Ця судова практика є незмінною. Відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 20.11.2024 № 766 згідно матеріалів лісовпорядкування 2010-2020 років земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 (2 на схемі) має частковий перетин з межами державного лісового фонду, кв. 23 виділ 25 Старосалтівського лісництва ДП «Вовчанське лісове господарство», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 (2 на схемі) з межами кв. 23 виділ 25 Старосалтівського лісництва ДП «Вовчанське лісове господарство» становить 0,0805 га із загальної площі ділянки 0,2500 га. Матеріали лісовпорядкування не визнавалися недійсними і не скасовувались з 2010 по 2024 роки. Також, як вище зазначалося частина спірної земельної ділянки знаходиться в стометровій зоні відносно урізу води на відстані 30 м від Печенізького водосховища. Площа земельної ділянки, що знаходиться в стометровій зоні, становить 0,2420 га. Слід зазначити, що Українське Державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання ВО «Укрдержліспроект» засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить до складу ВО Укрдержліспроект. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО Укрдержліспроект ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» (як відповідний підрозділ), окрім інших функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. Отже, інформація, надана ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» щодо факту накладення спірної земельної ділянки на землі ДП «Вовчанське лісове господарство» є належним підтвердженням вказаних обставин, надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів. Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, не погодився, зокрема, з висновками суду апеляційної інстанції в частині висновку про те, що лист ВО "Укрдержліспроект" не є належним, допустимим та достатнім доказом накладення спірної земельної ділянки на землі державного лісового фонду та вказав, що: "ВО "Укрдержліспроект" створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО "Укрдержліспроект" здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. До листа Державного агентства лісових ресурсів України Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект", який судом апеляційної інстанції відхилено як належний, допустимий та достатній доказ, долучено додаток: фрагмент кадастрової карти України з нанесеними межами Лівобережного лісництва ДП "Вищедубечанський лісгосп", а саме меж 905 кварталу, що також дозволяє візуально визначити розташування кварталу. Цьому доказу оцінка судом апеляційної інстанції не надавалась". Таким чином, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними доказами щодо розташування таких земельних ділянок, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. Аналогічної правової позиції в побідних правовідносинах дотримується Верховний суд у постановах від 21.03.2023 у справі № 915/1165/21,\~від 22.11.2023\~у справі\~№ 911/2523/20,\~від 31.05.2023\~у справі\~№ 681/804/20 та інших. Слід зазначити, що порядок вилучення земельних ділянок визначає\~стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень (в редакції закону від 28.09.2017). Частина шоста\~статті 149 ЗК України\~встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (в редакції закону від 28.09.2017). Відповідно до частини п`ятої\~статті 149 ЗК України\~районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а)\~сільськогосподарського використання; б)\~ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в)\~будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті (в редакції закону від 28.09.2017). Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. З наведеної норми вбачається, на момент виникнення спірних правовідносин повноваження щодо вилучення з постійного користування земельних ділянок лісів для нелісогосподарських потреб (ч. 9 ст. 149 ЗК України) належало до повноважень Кабінету Міністрів України, при цьому вилучення таких земельних ділянок в межах населених пунктів належало до повноважень районних державних адміністрацій. Отже, на момент ухвалення рішення Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області від 28.09.2017 згідно з наведеними приписами законодавства вирішення питання про вилучення для нелісогосподарських потреб земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та знаходиться в межах населеного пункту належало до повноважень Вовчанської районної державної адміністрації, що підтверджується зокрема ч .5 ст. 149 ЗК України. Аналогічні положення щодо повноважень районних державних адміністрацій в частині вилучення земельних ділянок державної власності в межах населених пунктів, які перебувають у постійному користування містяться у чинних положеннях ст. 149, 122 ЗК України. При цьому \~у зв`язку із реорганізацією Вовчанської райдержадміністрації шляхом приєднання до райдержадміністрації, розташованої в адміністративному центрі новоутвореного району, а саме до Чугуївської райдержадміністрації Харківської області відповідно до Розпорядження КМУ № 1635-р від 16.12.2020 «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» Чугуївська райдержадміністрація Харківської області є правонаступником Вовчанської райдержадміністрації. Відповідно до абз.1 п.7 Постанови № 1321 від 16.12.2020 КМУ «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється:\~у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів - з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється. Відповідно до абз.1 п.8 Постанови № 1321 від 16.12.2020 КМУ «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється:\~у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів - з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації. Отже, у зв`язку з реорганізацією Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області\~на теперішній час уповноваженим органом з розпорядження спірною земельною ділянкою є Чугуївська районна державна адміністрації Харківської області Отже, рішення уповноваженого державою органу про вилучення з постійного користування державного лісогосподарського підприємства земель лісового фонду (за погодженням з таким підприємством) повинно передувати відведенню таких земель у приватну або комунальну власність. Відповідно до інформації Чугуївської районної військової адміністрації від 11.12.2024 № 01-33/6105 останньою рішень про зміну цільового призначення та вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 не приймались. Відповідно до інформації Кабінету Міністрів України від 06.12.2024 № 29709/0/2-24 рішення про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування ДП «Вовчанське лісове господарство» земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 не приймалось. Враховуючи викладене, земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 має частковий перетин із землями лісового фонду, які належать державі в особі Чугуївської районної військової (державної) адміністрації та перебувають у постійному користуванні ДП «Вовчанське лісове господарство», а тому не може перебувати у приватній власності [PERSON] . Слід зазначити, що на землі лісогосподарського призначення розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати власника лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ЛК України. При цьому, розпорядження Старосалтівською селищною радою землями державного лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства без їх попереднього вилучення є порушенням вимог законодавства у зазначеній сфері. Як вже було зазначено, рішення про вилучення з постійного користування ДП «Вовчанське лісове господарство земель лісового фонду, на які частково накладається земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253, не приймались, крім того постійним лісокористувачем погодження на вилучення вказаної земельної ділянки не надавалось. Таким чином земельна ділянка з кадастровим\~номером\~6321655803:00:000:0253\~має\~частковий\~перетин із землями державної власності лісогосподарського призначення, які до того ж перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, а тому згідно чинних норм законодавства не може перебувати у приватній власності [PERSON] . Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання у користування. Відповідно до частини другої\~статті 1 Лісового кодексу України (далі по тексту - ЛК України)\~ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга\~статті 3 Земельного Кодексу України (далі по тексту - ЗК України)). За основним цільовим призначенням земельне законодавство передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої\~статті 19 ЗК України). Згідно зі\~статтею 55 ЗК України\~до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України). Відповідно до\~статті 56 ЗК України\~землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Згідно із частиною першою\~статті 20 ЗК України\~віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу\~(частина друга\~статті 20 ЗК України). Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (частина сьома\~статті 20 ЗК України). Відповідно до\~статті 21 ЗК України\~порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої\~статті 164 ЗК України). Відповідно до пункту 5\~розділу VIII\~«Прикінцеві положення»\~ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР від 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Тому, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5\~розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 488/402/16-ц, постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 925/889/19, від 29 березня 2023 року у справі № 911/164/21. Ця судова практика є незмінною. Відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 20.11.2024 № 766 згідно матеріалів лісовпорядкування 2010-2020 років земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 (2 на схемі) має частковий перетин з межами державного лісового фонду, кв. 23 виділ 25 Старосалтівського лісництва ДП «Вовчанське лісове господарство», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 (2 на схемі) з межами кв. 23 виділ 25 Старосалтівського лісництва ДП «Вовчанське лісове господарство» становить 0,0805 га із загальної площі ділянки 0,2500 га. Матеріали лісовпорядкування не визнавалися недійсними і не скасовувались з 2010 по 2024 роки. Також, як вище зазначалося частина спірної земельної ділянки знаходиться в стометровій зоні відносно урізу води на відстані 30 м від Печенізького водосховища. Площа земельної ділянки, що знаходиться в стометровій зоні, становить 0,2420 га. Слід зазначити, що Українське Державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання ВО «Укрдержліспроект» засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить до складу ВО Укрдержліспроект. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО Укрдержліспроект ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» (як відповідний підрозділ), окрім інших функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. Отже, інформація, надана ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» щодо факту накладення спірної земельної ділянки на землі ДП «Вовчанське лісове господарство» є належним підтвердженням вказаних обставин, надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів. Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, не погодився, зокрема, з висновками суду апеляційної інстанції в частині висновку про те, що лист ВО "Укрдержліспроект" не є належним, допустимим та достатнім доказом накладення спірної земельної ділянки на землі державного лісового фонду та вказав, що: "ВО "Укрдержліспроект" створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО "Укрдержліспроект" здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. До листа Державного агентства лісових ресурсів України Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект", який судом апеляційної інстанції відхилено як належний, допустимий та достатній доказ, долучено додаток: фрагмент кадастрової карти України з нанесеними межами Лівобережного лісництва ДП "Вищедубечанський лісгосп", а саме меж 905 кварталу, що також дозволяє візуально визначити розташування кварталу. Цьому доказу оцінка судом апеляційної інстанції не надавалась". Таким чином, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними доказами щодо розташування таких земельних ділянок, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. Аналогічної правової\~позиції в\~побідних правовідносинах\~дотримується Верховний\~суд у\~постановах від\~21.03.2023\~у справі\~№ 915/1165/21,\~від 22.11.2023\~у справі\~№ 911/2523/20,\~від 31.05.2023\~у справі\~№ 681/804/20 та інших. Слід зазначити, що порядок вилучення земельних ділянок визначає\~стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень (в редакції закону від 28.09.2017). Частина шоста\~статті 149 ЗК України\~встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (в редакції закону від 28.09.2017). Відповідно до частини п`ятої\~статті 149 ЗК України\~районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а)\~сільськогосподарського використання; б)\~ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в)\~будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті (в редакції закону від 28.09.2017). Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. З наведеної норми вбачається, на момент виникнення спірних правовідносин повноваження щодо вилучення з постійного користування земельних ділянок лісів для нелісогосподарських потреб (ч. 9 ст. 149 ЗК України) належало до повноважень Кабінету Міністрів України, при цьому вилучення таких земельних ділянок в межах населених пунктів належало до повноважень районних державних адміністрацій. Отже, на момент ухвалення рішення Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області від 28.09.2017 згідно з наведеними приписами законодавства вирішення питання про вилучення для нелісогосподарських потреб земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та знаходиться в межах населеного пункту належало до повноважень Вовчанської районної державної адміністрації, що підтверджується зокрема ч .5 ст. 149 ЗК України. Аналогічні положення щодо повноважень районних державних адміністрацій в частині вилучення земельних ділянок державної власності в межах населених пунктів, які перебувають у постійному користування містяться у чинних положеннях ст. 149, 122 ЗК України. При цьому \~у зв`язку із реорганізацією Вовчанської райдержадміністрації шляхом приєднання до райдержадміністрації, розташованої в адміністративному центрі новоутвореного району, а саме до Чугуївської райдержадміністрації Харківської області відповідно до Розпорядження КМУ № 1635-р від 16.12.2020 «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» Чугуївська райдержадміністрація Харківської області є правонаступником Вовчанської райдержадміністрації. Відповідно до абз.1 п.7 Постанови № 1321 від 16.12.2020 КМУ «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється:\~у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів - з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється. Відповідно до абз.1 п.8 Постанови № 1321 від 16.12.2020 КМУ «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється:\~у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів - з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації. Отже, у зв`язку з реорганізацією Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області\~на теперішній час уповноваженим органом з розпорядження спірною земельною ділянкою є Чугуївська районна державна адміністрації Харківської області Отже, рішення уповноваженого державою органу про вилучення з постійного користування державного лісогосподарського підприємства земель лісового фонду (за погодженням з таким підприємством) повинно передувати відведенню таких земель у приватну або комунальну власність. Відповідно до інформації Чугуївської районної військової адміністрації від 11.12.2024 № 01-33/6105 останньою рішень про зміну цільового призначення та вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 не приймались. Відповідно до інформації Кабінету Міністрів України від 06.12.2024 № 29709/0/2-24 рішення про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування ДП «Вовчанське лісове господарство» земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 не приймалось. Враховуючи викладене, земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 має частковий перетин із землями лісового фонду, які належать державі в особі Чугуївської районної військової (державної) адміністрації та перебувають у постійному користуванні ДП «Вовчанське лісове господарство», а тому не може перебувати у приватній власності [PERSON] . Слід зазначити, що на землі лісогосподарського призначення розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати власника лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ЛК України. При цьому, розпорядження Старосалтівською селищною радою землями державного лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства без їх попереднього вилучення є порушенням вимог законодавства у зазначеній сфері. Як вже було зазначено, рішення про вилучення з постійного користування ДП «Вовчанське лісове господарство земель лісового фонду, на які частково накладається земельна ділянка з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253, не приймались, крім того постійним лісокористувачем погодження на вилучення вказаної земельної ділянки не надавалось. Таким чином земельна ділянка з кадастровим\~номером\~6321655803:00:000:0253\~має\~частковий\~перетин із землями державної власності лісогосподарського призначення, які до того ж перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, а тому згідно чинних норм законодавства не може перебувати у приватній власності [PERSON] . Згідно з положеннями ст. 378 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду, у випадках, встановлених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. Слід зазначити, що відповідно до усталеної практики Великої палати Верховного суду віндикаційний позов про витребування земельної ділянки з незаконного володіння є ефективним способом захисту прав титульного власника на землі лісового фонду. Так, у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021у справі № 359/3373/16-ц сформульовані такі висновки: «Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (розділ 1.5.4)». Вказану правову позицію підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Водночас, вимога про витребування земельної ділянки (віндикаційний позов) не може бути застосована прокурором або позивачем за даним позовом та зазначена судова практика Великої палати Верховного суду не є релевантною до обставин даного позову виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 2 ГПК України (далі по тексту - ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Це означає, що забезпечення завдань господарського судочинства в частині ефективного захисту порушених інтересів держави є першочерговим для суду та учасників справи. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів (постанова Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 242/68/19). Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту порушеного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам. Таку позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права пов`язує право власника на пред`явлення негаторного позову з триваючими перешкодами у здійсненні права користування та розпорядження майном. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27.05.2021, внесено зміни до статей 122, 149 Земельного кодексу України та визначено, що районні державні адміністрації здійснюють розпорядження землями державного лісового фонду, розташованих у межах населених пунктів, та припиняють право користування ними. Тобто з 27.05.2021 власником (розпорядником) земель державного лісового фонду, які розташовані у межах населених пунктів є Чугуївська районна військова (державна) адміністрація. При розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 площею 0,25\~га Старосалтівською\~селищною радою\~передано у\~власність [PERSON] \~земельну ділянку,\~яка частково\~належить до\~земель державного\~лісового фонду.\~ [PERSON] \~в свою\~чергу продав спірну земельну ділянку [PERSON] , останній у подальшому за договором купівлі-продажу передав земельну ділянку у власність [PERSON] , а [PERSON] відчужив спірну земельну ділянку на користь [PERSON] . Варто зазначити, що такий неодноразовий продаж земельної ділянки був здійснений під час розгляду судом справи № 617/367/18 з метою унеможливлення виконання рішення суду в майбутньому, що є ознаками фраудаторного правочину з огляду на наступне. Однією з\~основоположних засад\~цивільного законодавства\~є добросовісність\~(п.\~6\~ч.\~1\~ст.\~3\~ЦК України)\~і дії\~учасників цивільних\~правовідносин мають\~бути добросовісними.\~Тобто відповідати\~певному стандарту\~поведінки,\~що характеризується\~чесністю,\~відкритістю і\~повагою інтересів\~іншої сторони\~договору або\~відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2021 у справі № 927/531/18). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; - цей стан не задовольняє інших суб`єктів; - для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; - настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; - інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; - особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 в справі № 747/306/19). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 в справі № 523/17429/20). Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (ст. 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (ч. 1, ч. 2 ст. 228 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд в Постанові від 24.07.2019 по справі № 405/1820/17 врахував,\~що:\~1)\~відповідач\~відчужив\~майно після\~пред`явлення\~до\~нього\~позову про\~стягнення\~заборгованості;\~2)\~майно\~відчужене\~на підставі\~безвідплатного\~договору;\~3)\~майно\~відчужене\~на користь\~близького\~родича; 4)\~після\~відчуження\~спірного майна\~у\~відповідача\~відсутнє інше\~майно,\~за\~рахунок\~якого він\~може\~відповідати\~за своїми\~зобов`язаннями\~перед\~кредитором.\~На\~переконання\~Верховного Суду,\~сукупність\~наведених\~обставин доводить\~той\~факт,\~що\~відповідач\~діяв недобросовісно,\~зловживаючи\~своїми\~цивільними правами\~на\~шкоду\~правам інших\~осіб,\~оскільки\~відчуження\~належного йому\~майна\~відбулося\~з метою\~уникнення\~звернення\~стягнення кредитором\~на\~його\~майно як\~боржника. Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України)». Договором,\~що вчиняється\~на шкоду\~кредиторам (фраудаторним\~договором),\~може бути\~як оплатний,\~так і\~безоплатний договір\~(правовий\~ висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18). Договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1726 від 06.04.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також договір купівлі-продажу земельної ділянки № 443 від 09.07.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та договір купівлі-продажу земельної ділянки № 570 від 04.08.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , вочевидь укладені на шкоду Чугуївської районної військової (державної) адміністрації як кредитора у зобов`язанні та є фраудаторними,\~оскільки\~предмет\~зазначених договорів\~купівлі-продажу,\~а\~саме:\~земельна\~ділянка площею 0,25 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6321655803:00:000:0253 повністю відповідає предмету судового розгляду цивільної справи № 617/367/18. Крім того спірні договори укладено після відкриття провадження у цивільній справі № 617/367/18\~(ухвала\~від\~02.04.2018). Зміна власника земельної ділянки унеможливила виконання рішення суду у справі № 617/367/18 щодо витребування спірної земельної ділянки на користь держави. Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в пункті 2 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законам, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правовим актам, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. ст. 1, 8 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК\~України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Оскільки, укладаючи договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки, їх сторони діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, з метою уникнення можливості витребування у них земельної ділянки, договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1726 від 06.04.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також договір купівлі-продажу земельної ділянки № 443 від 09.07.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та договір купівлі-продажу земельної ділянки № 570 від 04.08.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підлягають визнанню недійсними у судовому порядку. Також вищевказане свідчить про те, що порушення вимог закону, які відбулися внаслідок незаконного розпорядження спірними землями державного лісового фонду, не припинилися, що є підставою для усунення перешкод власнику та постійному землекористувачу в користуванні та розпорядженні ними. Як вище зазначено,\~лише частина\~спірної земельної ділянки є власністю держави в особі Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області, а саме площею 0,0805 га, інша її частина - це землі приватної власності, що належать [PERSON] . Слід зазначити, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її (абзац 1 частини першої\~статті 184 ЦК України). Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 296/8984/14-ц). Для речового права притаманний принцип спеціальності (спеціалітету). Принцип\~\~спеціальності (спеціалітету) речового права проявляється в тому, що право речове\~\~поширюється на конкретну індивідуально-визначену річ як предмет матеріального світу, тобто «тілесну» річ. Великою Палатою Верховного Суду неодноразово було зроблено висновок про те, що на підставі\~статті 388 ЦК України\~може бути витребувано лише індивідуально визначена річ: - «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном» (постанова\~Великої Палати Верховного Суду від\~15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19); - «ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння» (постанова\~Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № П/811/1640/17 (провадження № 11-999апп19); - «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння» (постанова\~Великої Палати Верховного Суду від\~11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); - «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння» (постанова Великої Палати Верховного Суду від\~12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18); - «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння» (постанова\~Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Водночас, витребування індивідуально-невизначеного майна, яким у даному випадку є частина земельної ділянки площею 0,0805 га не відповідає змісту віндикаційного позову. Таким чином, заявлення позовної вимоги про витребування спірних земель у даному спорі є неможливим, оскільки,\~з огляду на їх часткове накладення на землі державного лісового фонду, така вимога взагалі не може бути заявлена та задоволена. Водночас, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 під ефективним захистом порушених інтересів держави слід розуміти захист, який здійснюється з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Тобто, при обранні способу захисту ключовим повинна виступати можливість відновлення порушених інтересів держави. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина 4 статті 182 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України). Поряд з цим, п. 3 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. За змістом ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 ЗК України, ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Проте, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Таким чином, статтею 26 вищезазначеного Закону визначено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. На час пред`явлення цього позову згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка із кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1378672363216, номер відомостей про речове право 43318099) Верховний Суд у постанові від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом. Водночас, за численними висновками, які послідовно робив Верховний Суд, «реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи» (пункт 4. 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17), «державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи» (пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, а також скасування державної реєстрації прав (постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21). Як вже було зазначено, частина спірної земельної ділянки перебуває у власності іншого ніж Чугуївська військова (державна) адміністрація Харківської області власника ( [PERSON] ), а тому державна реєстрація права приватної власності на частину спірної земельної ділянки суперечить законодавству та створює перешкоди для дійсного власника у користуванні та розпорядженні таким майном, оскільки в подальшому така земельна ділянка підлягає поділу. Таким чином, для забезпечення держави в особі Чугуївської районної військової (державної) адміністрації Харківської області реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельної ділянки із кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 необхідно усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з одночасним припиненням прав та закриттям розділу. Обґрунтування виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 Згідно з положеннями ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також згідно з ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки. Положеннями ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, зокрема, є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Водночас до того часу, поки в Державному земельному кадастрі продовжуватиме розміщуватися інформація про частину земельної ділянки з таким цільовим призначенням, яке суперечить дійсному (землі житлової та громадської забудови замість землі лісогосподарського призначення), такі дані в розумінні ст. 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» є офіційними. Водночас, без скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253, землі державного лісового фонду державної власності будуть рахуватися у її складі як землі житлової та громадської забудови, що унеможливить виконання державним лісогосподарським підприємством вимог пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу щодо здійснення державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування. Таким чином, з огляду на особливу цінність земель лісогосподарського призначення, з урахуванням вимог наведеного вище законодавства, ефективне поновлення порушеного права можливе при усуненні перешкод у користуванні спірною ділянкою шляхом скасування судом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі із цільовим призначенням, яке не відповідає її дійсному цільовому призначенню з подальшим створенням нових об`єктів земельних відносин з іншими межами та кадастровими номерами. У випадку скасування судом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», ч. 13 ст. 79-1 ЗК України вона припинить своє існування як об`єкт цивільних прав, що у свою чергу дасть змогу запобігти можливим повторним порушенням земельного законодавства. Отже, з метою поновлення прав держави на землі лісогосподарського призначення, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 підлягає скасуванню з одночасним припиненням усіх речових прав щодо неї. На підставі ч. 6 ст. 16\~Закону України «Про Державний земельний кадастр»\~кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Цим же законом визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: -поділу чи об`єднання земельних ділянок; -якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; -ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки\~допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки\~(за наявності таких прав, обтяжень). Згідно п. п. 60-61\~Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2012 № 1051\~запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги. Таким чином, необхідно усунути перешкоди Чугуївській районній\~військовій (державній)\~адміністрації Харківської\~області у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6321655803:00:000:0253 шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки, з одночасним припиненням усіх речових прав щодо неї. Отже, з метою забезпечення відновлення порушених інтересів держави, правильним та ефективним способом захисту є усунення перешкод власнику та постійному землекористувачу шляхом визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації права комунальної власності на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. На допустимості\~обрання саме\~визначених прокурором\~у даній\~позовній заяві\~способів захисту\~вказує Верховний\~Суд у\~постанові від\~21.03.2023\~у справі\~№ 915/1165/21 та у постанові від 16.02.2022 у справі № 363/669/17 у тотожних правовідносинах пов`язаних із частковим накладенням на землі державного лісового фонду земель, на які зареєстровано право комунальної власності. Обґрунтування сумісності обраного позивачем способу захисту порушеного права із гарантіями, встановленими ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно. У практиці Європейського суду з прав людини (ділі за текстом ЄСПЛ) (зокрема, рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Отже, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судовий відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~потрібно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved