Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] (далі також [PERSON] , позивач) через свого представника адвоката Малюк О.П. звернувся до Дніпровського районного суду міста Кам`янського з позовною заявою до [PERSON] (далі також [PERSON] , відповідач - 1), [PERSON] (далі також [PERSON] , відповідач -2), [PERSON] (далі також [PERSON] , відповідач 3), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Кам`янська міська рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста, Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Добробут» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зміну договору найму квартири шляхом заміни наймача. Короткий зміст позовних вимог. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що є сином [PERSON] , який помер [INFO] , однак дотепер рахується квартиронаймачем неприватизованої трикімнатної квартири [ADDRESS] , на ім?я якого 29.04.1982 року Виконавчим комітетом Ради народних депутатів Заводського району м.Дніпродзержинська на підставі рішення Ради народних депутатів №130 від 16.04.1982 року бу виданий ордер №581. На даний час у вказаній квартирі зареєстровано четверо осіб: з 05.09.1987 року - [PERSON] , позивач по справі; з 09.08.1982 року - його рідний брат [PERSON] ; з 24.11.1992 року - рідна сестра [PERSON] ; з 06.02.1995 року - рідний племінник [PERSON] . Позивач зазначає, що його рідна сестра [PERSON] та її син (рідний племінник позивача) [PERSON] свідомо вже понад 25 років не проживають в квартирі [ADDRESS] , що є понад 6 місяців, без поважних причин, про що 06.03.2025 року представниками обслуговуючої організації - комісією у складі техніків КП КМР «Добробут» Бруснік Н.О. та [PERSON] складено Акт про непроживання з 2000 року по теперішній час в присутності сусідів та засвідчений їхніми підписами. Місце фактичного проживання відповідача 1 та відповідача 2 не відоме, він не підтримує з ними родинних стосунків. Однак йому відомо, що [PERSON] тривалий час вела аморальний спосіб життя, зловживаючи алкоголем. Позивач звертає увагу суду на той факт, що [PERSON] та [PERSON] повністю втратили інтерес до спірної квартири і не мають достатніх і тривалих зв?язків з цим місцем, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла ніякої участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають, і взагалі цим приміщенням не цікавляться. Відповідачам ніяких перешкод в користуванні житловим приміщенням не чинив, тому вважає, що факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] у вищевказаній квартирі порушує його право на приватизацію житла, для здійснення якої необхідна особиста присутність і їхня згода, на вільне розпорядження і користування майном, у зв?язку з чим вимушений сплачувати за них комунальні послуги, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Також позивач вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, є належним способом захисту його порушених прав, у зв?язку з чим він вимушений звернутися з позовною заявою до суду. Щодо визнання позивача наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, свої доводи обґрунтовує тим, що після смерті батька [PERSON] , який був наймачем квартири [ADDRESS] , позивач, який зареєстрований і постійно проживає за вищезазначеною адресою, звернувся до Центру надання адміністративних послуг Дніпровського району Кам?янської міської ради з заявою про визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення після смерті попереднього наймача, однак отримав відмову з підстави відсутності згоди всіх осіб, зареєстрованих в спірній квартирі. Позивач не має можливості отримати згоду на визнання його наймачем житла від [PERSON] та [PERSON] з причини відсутності будь-якої інформації про їхнє місцезнаходження, а його рідний брат [PERSON] , на даний час проходить військову службу та не має можливості приїхати в м.Кам?янське і надати вищезазначену згоду або надати нотаріально завірену згоду, тому позивач вимушений захищати свої порушені права в судовому порядку. Із врахуванням своїх доводів, а також покликаючись зокрема на норми Житлового кодексу України просить суд: 1) визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , та зняти їх з реєстраційного обліку; 2) змінити договір найму жилого приміщення шляхом заміни наймача квартири [ADDRESS] , на [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , замість батька [PERSON] , померлого [INFO] . Процесуальні дії у справі та позиції сторін. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 17 квітня 2025 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Малюк О.П. через підсистему «Електронний суд» скеровано заяву про усунення недоліків на виконання ухвали суду від 16 квітня 2025 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 12 травня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до підготовчого розгляду у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 16 червня 2025 року та надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. 21.05.2025 від третьої особи Кам`янської міської рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста надійшла заява, у якій начальник Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Олена Волощук, просить суд розглядати справу за відсутності представника відділу та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. 04.06.2025 від третьої особи Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Добробут» надійшли пояснення, у яких представник просить суд розглядати справу за відсутності представника КП КМР «Добробут» та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України на підставі наявних у суду матеріалів. 09.06.2025 від [PERSON] (відповідач 3) засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи здійснювати без його участі. Також зазначив, що позовні вимоги свого брата [PERSON] підтримує в повному обсязі та просить їх задовільнити. 16 червня 2025 року у зв`язку з перебуванням судді на листку непрацездатності розгляд справи відкладено на 08 липня 2025 року. 08 липня 2025 року підготовче засідання відкладено на 21 липня 2025 року у зв`язку з неявкою відповідачів. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 21.07.2025 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09 вересня 2025 року. 09 вересня 2025 року у зв`язку з перебуванням судді на листку непрацездатності розгляд справи відкладено на 29 вересня 2025 року. Доводи учасників справи. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Представником позивача адвокатом О.Малюк до суду 26.09.2025 подано заяву про розгляд справи у їх відсутності. У заяві зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Також просять суд прийняти до уваги заяву [PERSON] (відповідача - 3) про визнання позовних вимог. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання, повідомлений належним чином. Разом з цим у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, у якій зазначено, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.4 ч.8, ч.11 ст.128 ЦПК України. Поштова кореспонденція яка скеровувалась судом за місцем їх реєстрації повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Про причини неявки суду не повідомили, відзив на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від них не надходили. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18) Суд, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, дійшов висновку, що за таких обставин, зважаючи на належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду цивільної справи, зважаючи на те, що від них клопотань про перенесення розгляду справи, відзив на позовну заяву також не надходило, вважає за можливе розглянути справу за відсутності [PERSON] та [PERSON] .. Представник третьої особи - Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради до суду не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. 19.09.2025 начальником Відділу до суду скеровано лист, у якому просить розглядати справу за відсутності представника відділу та прийняти рішенння відповідно до вимог чинного законодавства України. Представник третьої особи - Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Добробут» до суду не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Разом з цим у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника КП КМР «Добробут». Дослідивши матеріали\~справи,\~доводи учасників\~справи,\~оцінивши подані\~суду докази\~у їх\~сукупності,\~суд дійшов\~наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд встановив, що згідно ордеру на жиле приміщення № 581 від 29.04.1982 року, виданого Виконавчим комітетом Ради народних депутатів Заводського району м.Дніпродзержинська на підставі рішення Ради народних депутатів №130 від 16.04.1982 року, вказана квартира [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат загальною площею 37,74 кв.м. була надана [PERSON] , сім`я якого складалася з чотирьох осіб: основний квартиронаймач [PERSON] , [PERSON] дружина, [PERSON] дочка та [PERSON] син /а.с.13 зворот, а.с.17/. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.09.1987 вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] /а.с.7/. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.03.2013 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 280 /а.с.11/. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11 березня 2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 815 /а.с.12/. Згідно з долученої до позовної заяви Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №416464397 від 05.03.2025 права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано /а.с.18/. Як вбачається із довідки ТОВ «Абонент XXI» № 001333757 від 05.03.2025 року про склад сім`ї, за адресою [ADDRESS] , сім`я складається з 4 осіб з 17.11.2020 та у квартирі зареєстровані: з 09.08.1982 [PERSON] син, з 05.09.1987 [PERSON] син, з 24.11.1992 [PERSON] дочка та з 06.02.1995 [PERSON] онук. Квартиронаймач значиться [PERSON] (дата смерті [INFO] ), що був зареєстрований /а.с.19/. Згідно з Актом про непроживання №81 від 06.03.2025, складеним КП КМР «Добробут», встановлено, що гр. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2000 року та по теперішній час, про що підтверджують сусіди /а.с.20/. Підставою для звернення позивача з даним позовом стало те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за адресою місця реєстрації не проживають, ніякої участі в утриманні житла не приймають, як наслідок, такі дії зі сторони відповідачів позбавляють його можливості на приватизацію житла, на вільне розпорядження і користування майном. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Положеннями ч. 3 ст. 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі також ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до ч.1,2 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Згідно з положенням 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців увипадку:1)призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову)службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; 4)виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. В пунктах 10, 11 указаної Постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК України у жилому приміщенні без поважних причин. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, й інші обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Із роз`яснень, викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» слідує, що відповідно до ЖК наймач або його член сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття не залежно від пред`явлення позову про це. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї. Так, власник житла має право вимагати визнання колишнього члена його сім`ї таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права користування цим приміщенням із зняттям останнього з реєстрації. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, що є обов`язком саме позивача». У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21 зазначено, що для визнання особи такою, що втратила право користування, позивач має довести факт вибуття на постійне місце проживання та відсутність поважних причин для збереження права на житло». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) зазначено, що «Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19)). Крім цього, згідно постанови Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц , акт, складений сусідами, щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі не свідчить про наявність підстав для задоволення позову. Крім того, саме по собі непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Причини непроживання відповідачів у квартирі з цього акта встановити неможливо. Відтак, сам факт непроживання відповідачів у вказаній квартирі без з`ясування причин не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Як встановлено судом, наразі договір найму спірної квартири не переоформлено та основним наймачем рахується [PERSON] , який помер [INFO] . На підтвердження позовних вимог щодо наявності підстав для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою позивач покликається на те, що такі за адресою місця реєстрації не проживають, ніякої участі в утриманні житла не приймають. Єдиним доказом тверджень сторони позивача щодо непроживання відповідачів є лише акт про непроживання від 06.03.2025, що складений КП КМР «Добробут», у якому значиться, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , з 2000 року та по теперішній час, про що підтверджують сусіди. Акт підписано членами комісії та мешканцями будинку [ADDRESS] .\~ Суд звертає увагу на те, що акт про фактичне непроживання особи може бути одним із доказів на підтвердження тривалої відсутності відповідача, однак сам по собі не є достатнім для безумовного висновку про втрату права користування житловим приміщенням без дослідження інших обставин справи та надання належних і допустимих доказів, які б підтверджували відсутність поважності причин для непроживання. Разом з цим, суд вважає, що складений акт про непроживання відповідачів у спірній квартирі, про що підтвердили мешканці будинку [ADDRESS] , не свідчить про наявність підстав для задоволення позову. Суд критично оцінює вказаний акт та зауважує, що датою акта є 06 березня 2025 року, період непроживання відповідачів у спірному приміщенні, вказано з 2000 року по теперішній час. При цьому у акті відсутня інформація з якого часу проживають мешканці будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , якими зокрема складений акт про непроживання у спірній квартирі з 2000 року, а також не зазначено в яких квартирах вказаного будинку вони проживають. Також акт не містять інформації про те, на підставі яких досліджень, спостережень були здійснені відповідні висновки щодо непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому приміщенні, не зазначено чи у квартирі відсутні особисті речі вказаних осіб та не вказані причини їх непроживання у квартирі. З урахуванням викладеного, зазначений акт не відповідає критерію достовірності, та не може бути взятий до уваги судом при вирішення даної цивільної справи. Окрім цього, суд зазначає, що твердження представниці позивача про те, що відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] самоусунулись від участі у витратах на утримання житлового приміщення, не підтверджено належними та допустимими доказами. Зокрема, до матеріалів справи не долучено жодних квитанцій або інших доказів, які б свідчили про те, що саме позивач здійснював одноособову сплату комунальних послуг за спірну квартиру, оскільки сама по собі відсутність плати за комунальні послуги, на які посилається позивач, не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення та не має наслідком позбавлення права особи на користування цим житлом. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Також представником позивача до суду не надано доказів на підтвердження свої доводів, зокрема, стосовно того, що відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] не проживають у спірній квартирі з власної ініціативи, а не з причин незалежних від них, як і не надано суду жодних доказів наявності у їх власності іншого придатного для проживання житлового нерухомого майна, окрім спірного. Даних про переїзд на інше постійне місце проживання матеріали справи також не містять. Інших належних та допустимих доказів непроживання [PERSON] та [PERSON] , без поважних причин у квартирі [ADDRESS] понад встановлений законом строк суду не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи. Окрім цього, суд враховує, що звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, стороною позивача також не аргументовано співмірність втручання у право відповідачів на житло відповідній меті. Суд вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, завдасть їм істотної шкоди. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії» (Prokopovich v. russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, §41-42). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, оскільки позбавлення особи права на житло, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання, наявність яких позивачем за обставин даної справи не доведено. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловою квартирою не знайшли своє ствердження під час розгляду справи, а тому не підлягають до задоволення. Щодо вимоги про зміну договору найму жилого приміщення шляхом заміни наймача квартири [ADDRESS] на позивача [PERSON] , замість батька [PERSON] , який помер [INFO] , суд зазначає наступне. Сторона позивача в цій частині вимог свої доводи обґрунтовує тим, що після смерті батька [PERSON] , який був наймачем квартири [ADDRESS] , [PERSON] , який зареєстрований і постійно проживає за вищезазначеною адресою, звернувся до Центру надання адміністративних послуг Дніпровського району Кам?янської міської ради з заявою про визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення після смерті попереднього наймача, однак отримав відмову з підстави відсутності згоди всіх осіб, зареєстрованих в спірній квартирі. Разом з цим, до позовної заяви такої відмови не долучено. Суд враховує, що відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106\~ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року у справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18). Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно зі ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України (ст.103 ЖК України). Частинами 1,2 ст.106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. За змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст.64 ЖК України), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Тлумачення частини першої статті 106 ЖК України свідчить, що для визнання наймачем іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (наведена правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.05.2018 у в справі № 682/933/16-ц). Як встановлено судом, позивач проживає та зареєстрований у вказаній квартирі з 05.09.1987 року. Вселився у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживав в квартирі разом з наймачем [PERSON] , який помер [INFO] . Також встановлено, що позивач не є єдиною особою, яка зареєстрована та проживає у цій квартирі та відсутня згода на зміну\~договору найму\~житлового приміщення інших\~членів сім`ї\~наймача, які зареєстровані на даній площі та які також вселилися в спірну квартиру у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі, і відповідно також мають право вимагати визнання їх наймачем жилого приміщення. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Разом з цим, відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. У частині 2 статті 327\~ЦК України передбачає, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). У відповідності до ч. 5 ст.60\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно зі ст.30\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій. Ураховуючи те, що квартира [ADDRESS] не приватизована і знаходиться у власності територіальної громади м. Кам`янського, інтереси якої представляє Кам`янська міська рада, то відповідно управління житловим фондом здійснюється Кам`янською міською радою через свої виконавчі органи. Зважаючи на те, що питання про переукладення (зміну) договору найму віднесено до повноважень Кам`янської міської ради та зважаючи на відсутність згоди інших зареєстрованих у квартирі осіб, та те, що вимоги позивача щодо зміни договору найму стосуються права користування житлового приміщення як об`єкта власності територіальної громади, належним відповідачем у справі повинна бути також Кам`янська міська рада, як власник та розпорядник відповідного майна. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Водночас позивач всупереч вимогам ч.ч. 1-3 ст. 51 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про залучення у справі як співвідповідача, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на викладене позовні вимоги в цій частині також не підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача. Згідно статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачені позивачем при подачі позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed