Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріальто" звернувся до суду з позовом до\~ [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що\~29.12.2021\~між ТОВ «Ріальто» та [PERSON] , було укладено кредитний договір № 211229-6293-16, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 11000,00 гривень, строком на 30 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування та 4,0% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua та підписання Кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Кредитні кошти були відправлені відповідачу 29.12.2021 року на платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК. 23.01.2022 року відповідач сплатив нараховані проценти за користування кредитом та продовжив строк дії Кредитного договору на 30 календарних днів, відповідно до п.п. 2.3.4. Кредитного договору та п.1.14 Правил. 23.02.2022 року відповідач продовжив строк дії Кредитного договору на 7 календарних днів шляхом сплати комісії у розмірі 250 грн., відповідно до п.п. 2.3.4. Кредитного договору та Правил. Відповідач не повернув своєчасно суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов Кредитного договору, що має відображення у розрахунку заборгованості. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань заборгованість за Договором №211229 6293-16 від 29.12.2021 р. станом на 16.01.2023 року становить 38 096,46 гривень, яка складається з:10 999,00 грн. заборгованість за кредитом; 5 099,46 грн. заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 1,5 % за кожен день користування кредитом за період з 29.12.2021 року по 28.01.2022 року (включно); 21 998,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Кредитного договору за ставкою 4,0% за кожен день користування кредитом за період з 02.03.2022 року по 20.04.2022 року (включно) відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому нарахування процентів за Договором № 211229-6293-16 від 29.12.2021р. зупинено 20.04.2022 року відповідно до п.4.6 Правил. З цих підстав представник позивача і звернувся до суду, просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості а також судові витрати у розмірі 2684,00 гривень та 9000 гривень витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 20.02.2023 відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.49). 14.03.2023\~відповідачем подано\~відзив на\~позовну заяву,\~в якому\~відповідач просить\~відмовити у\~ позові\~за безпідставністю\~та зменшити\~розмір судових\~витрат мотивуючи\~тим,\~що позивачем\~безпідставно нараховувались\~проценти після\~закінчення строку\~кредитування вказаного\~у договорі,\~оскільки всі\~вказані платежі\~вносились нею\~саме з\~метою погашення\~раніше отриманого\~кредиту,\~а не\~для сплати\~процентів,\~штрафів,\~санкцій чи\~пролонгацій. Зазначає, що згідно із законом, прийнятим на період дії воєнного стану, банки не мають права стягувати штрафи чи пеню за несвоєчасну сплату кредитів. А відтак вказаний розрахунок заборгованості є неправомірним та неналежним доказом (а.с.56-59). Окрім того відповідачем пред`явлено до суду зустрічний позов до початку розгляду справи по суті, в якому просить об`єднати зустрічний позов в одне провадження, визнати недійсним п.3.3. кредитного договору № 211229-6293-16, а в подальшому подано заяву про зміну предмета позову в порядку ч.3 ст. 49 ЦПК України (а.с.65-67, 169-170). Ухвалою суду від 17.03.2023 року об`єднано в\~ одне\~ провадження зустрічний\~ позов\~ [PERSON] до ТзОВ "Фінансова\~ компанія "РІАЛЬТО"\~ про\~ захист\~ прав\~ споживачів\~ та\~ визнання\~ недійсним\~ п.3.3.\~ кредитного договору №211229-6293-16, укладеного 29.12.2021 року, з\~\~ первісним\~ позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №211229-6293-16. Здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи в розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.81). На адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.86-93). Відповідачем подано заперечення в порядку ст. 180 ЦПК України (а.с.97-98). 12.05.2023 року від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с.113-115). 26.06.2023 відповідачем подано відзив на заяву про зменшення позовних вимог (а.с.139-141). В судове засідання учасники справи не з`явились, попередньо подавши заяви про розгляд справи без їх участі. Зважаючи на те, що справа розглядалась без участі сторін, відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд уважає, встановленими наступні фактичні обставини справи. Згідно п. 1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини Відповідно до положень ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною першою\~статті 205 ЦК України\~визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень\~ст.639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п.5 ч.1\~ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону\~(ч.ч.4, 6\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч.ч.12, 13\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно ч.8\~ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Згідно з п.2 ч.1\~ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Суд встановив, що відповідно до укладеного договору №211229-6293-16 від 29.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто та [PERSON] , відповідач отримав кредит у розмірі 11000,00 гривень, строком на 30 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування та 4,0% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту (а.с.18). Кредитний договір між сторонами укладено в електронній формі, що прирівнюється до письмової форми договору з усіма правовими наслідками та невиконання зобов`язань за договором. За змістом кредитного договору позичальник засвідчує, що ознайомлений і повністю розуміє та погоджується з усіма умовами та змістом договору, додатків до нього, паспортом споживчого кредиту та правил зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Згідно додатку № 1 до договору №211229-6293-16 від 29.12.2021 таблиця обчислення реальної вартості кредиту сума платежу за розрахунковий період складе 15950,00 грн, з них проценти за користування кредитом складуть 4950,00рн. Вказаний додаток підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора 412514. Відповідно до ч.1\~ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно\~ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Платежі, які були внесені відповідачкою, спрямовані на погашення тіла кредиту. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 16.01.2023 року становить 38 096,46 гривень, яка складається з: 10 999,00 грн. заборгованість за кредитом; 5 099,46 грн. заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 1,5 % за кожен день користування кредитом за період з 29.12.2021 року по 28.01.2022 року (включно); 21 998,00 грн. заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Кредитного договору за ставкою 4,0% за кожен день користування кредитом за період з 02.03.2022 року по 20.04.2022 року (включно) відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. З наведеного вбачається, що проценти (відсотки) нараховувались і після 28.01.2022р., тобто після закінчення терміну кредитування. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055),\~статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 29.12.2021р., що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до\~ч.1\~ст.\~3\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування»,\~цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 11 ч.2 ст. 1 цього ж Закону, споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживачем, згідно п.9 ч.2 ст. 1 цього ж Закону є яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Пунктом 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживача» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукцією в розумінні п. 19 цього ж Закону є - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Відтак, суд прийшов до висновку, що кредитний договір між [PERSON] , як фізичною особою-споживачем та Товариством був укладений на певну суму та виданий їй на певні цілі, придбання товарів (послуг, робіт) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей11,18 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до статті 55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42\~Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 та від 23.05.2018р. у справі 3910/1238/17 дійшла натканого висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України.\~ Відтак позивачем в період воєнного стану стягнення процентів за ст..625 ЦПК України є неправомірними та проігноровано норми п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит таким чином: 1)\~у першу\~чергу сплачуються\~прострочена до\~повернення сума\~кредиту та\~прострочені проценти\~за користування\~кредитом; 2)\~у другу\~чергу сплачуються\~сума кредиту\~та проценти\~за користування\~кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит, що і мало місце в даному випадку. Нарахування процентів за кредитом після закінчення строку кредитування не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 та від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивачем було зменшено розмір позовних вимог, який в подальшому було спростовано відповідачкою (а.с.119-141). Відтак, суд дійшов висновку що наданий позивачем розрахунок заборгованості є не правильним, необґрунтованим, не належним доказом, та таким, що не береться судом до уваги. Таким чином, вимоги за первісним та зустрічними позовами взаємопов`язані в розумінні ст. 193 ЦПК України і спільний їх розгляд є доцільними. Отже позивач, за зустрічним позовом є споживачем, та між сторонами існують саме правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.5 ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п.4 ч.1 ст. 21 цього ж Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Встановлений в п.1.2.Договору розмір відсотків має ознаки несправедливого у розумінні п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимогу сплати споживачем непропорційно великої суми винагороди. Визначений у п. 3.3. Договору розмір процентів у разі невиконання зобов`язань а договором, а саме: 1460,00% річних, є непропорційно великою сумою компенсації )понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту) та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, є несправедливим, та такий пункт вищевказаного договору слід визнати недійсним. З урахуванням зазначеного, визначений у п.1.2. Кредитного договору розмір процентів, а саме: 547,50% річних, є непропорційно великою сумою винагороди/компенсації (понад п`ятдесяти відсотків вартості кредиту) та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, є несправедливим, та такий пункт вищевказаного договору слід визнати недійсним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зустрічну позовну заяву та заяву про зміну предмета позову слід задовольнити та визнати п.1.2. та п..3.3 Кредитного договору №211229-6293-16. Суму заборгованості в розмірі 5099,46грн. за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 1,5% за кожен день користування кредитом з період з 29.12.2021р. по 01.03.2022р. включно не підлягає задоволенню, оскільки такий пункт Договору визнано недійсним, а тому заява позивача про зменшення розміру позовних вимог підлягає до часткового задоволення, а саме: в сумі 10\~999,грн.. заборгованість за кредитом. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої\~статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої\~статті 3 ЦК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. ст.\~76,\~77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.1ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Враховуючи, що позовні вимоги судом задовольняються повністю, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. В позовній заяві представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати: 2481,00 грн. сплачений при подачі позову позивачем судовий збір та витрати на правничу допомогу 9000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн. представник позивача надав копії: договору № 02/06/2022 від 02.02.2022 про надання юридичних послуг, укладеного між ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» та [PERSON] ; акт приймання - передачі наданих юридичних послуг №20/1 від 21.12.2022р. до договору №02.06.2022 про надання юридичних послуг (а.с.38-45). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції, зокрема у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п.95), в рішенні у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (п.268) (заява № 19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою з урахуванням конкретних обставин справи, ціни позову. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial