Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що 05 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено шлюб. Під час шлюбу в подружжя народилася дочка: [PERSON] , [INFO] . З початку 2023 року [PERSON] та [PERSON] як подружжя не проживають і не підтримують стосунків, не ведуть спільного господарства. Їх шлюб існує формально. Сторони намагалися один з одним вирішити сімейні проблеми, але позитивних результатів не отримали. Позивач прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них. З підстав наведених вище, збереження їхньої сім`ї і подальше проживання з відповідачем є неможливим, збереження сім`ї суперечить інтересам [PERSON] . Крім того, з нею проживає неповнолітня дитина сторін, а тому просить суд шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвати. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів доходу але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] до досягнення нею повноліття. 22.07.2025 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що адвокат позивачки при формуванні тексту заяви та вказівці індексу місця реєстрації заявниці вказав свій індекс, що уже свідчить про недостатню скурпульозність при підготовці юридичних документів. Вже з першого абзацу тексту позову слідує, що відповідачем укладено шлюб з позивачкою 05.08.2017 року, а їхня донечка народилась [INFO] , тобто через чотири місяці та шість днів з часу укладення шлюбу. Отже на момент шлюбу заявниця вже була на відповідному терміні вагітності й ним не було залишено її наодинці із цією проблемою, а відповідно оформлено шлюбні відносини. Вже цей факт може свідчити про те, що відповідач є відповідальним батьком. Адвокат заявниці недостатньо добре ознайомлений з обставинами їхнього спільного із заявницею сімейного життя. Так значний період їхнього із заявницею та дочкою сімейного життя проходив у м.Прага Чеської республіки, де ним неодноразово здійснювалися спроби налагодити належні для виховання дочки сімейні відносини та побут, проте позивачка ігнорувала ці його спроби. Відповідачем зазначається, що він є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, майором прикордонної служби у запасі й перебуваючи тривалий час у Чеській республіці там же й проходив відповідне лікування, яке є дороговартісним. Однак твердження адвоката та позивачки на другому аркуші позову про те, що з його боку не було матеріальної підтримки сім`ї взагалі межує з наклепом. Так, ним протягом 2023-2024 навчального року здійснено оплату за навчання дочки в Українській школі в м. Празі в сумі еквівалентній 2863 доларам США; оплата за навчання дочки протягом трьох місяців 2025 року - 820 доларів США; придбання електронного планшета у 2023 році для забезпечення належної комунікації - 277 доларів США; придбання золотої підвіски та кульчиків для дочки - 500 доларів США, і це тільки те, що він може підтвердити належними чеками та банківськими квитанціями. Звертає увагу на придбання одягу, продуктів, оплатку розваг і таке інше. Що стосується позовних вимог, то якщо [PERSON] вважає, що шлюбні відносини між ними втратили сенс і їх потрібно розірвати, йому залишається тільки з цим погодитись. Оскільки зі сторони [PERSON] були неодноразові спроби обмежити його спілкування із дочкою, тому хоче застерегти своє право на подальше спілкування й виховання дочки. За загальним правилом суд зобов`язаний діяти в межах позовних вимог, тобто вирішувати тільки ті питання про які просить позивач. Однак суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного та ефективного захисту прав, свобод та інтересів сторін про захист яких вони просять, в даному випадку інтересу відповідача та його дитини. Враховуючи наведене просить суд позовні вимоги задовольнити повністю. Крім того просить про встановлення періоду з 13.00 щосуботи до 17.00 щонеділі, коли в законний спосіб відповідач, його батько - [PERSON] , та матір - [PERSON] зможуть спілкуватися з його дочкою [PERSON] та брати участь у її вихованні. Позивач в судовому засіданні, в режимі відео конференції, позов підтримала, просила суд позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала,\~ просила суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову визнав. Судом було роз"яснено відповідачу право на звернення з окремим позовом щодо права на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Суд, вислухавши сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 05.08.2017 року між сторонами 05.08.2017 року зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №4. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є\~ [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 15.12.2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживають та не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як встановлено судом малолітня дитина сторін\~ [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю в м.Прага. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Позивач суду пояснила, що вона працює, інших дітей не має, соціальних виплат на утримання дитини не отримує. Відповідач суду пояснив, що він не працює, інших дітей не має, отримує пенсію. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, навчанні, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 01 липня 2025 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З ч. 6 ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ст.141 ЦПК України відповідач також звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved