Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом до відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який за життя заповідав все свої майно [PERSON] . Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої увійшло майно, зокрема частка житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , та частка в спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 0510100000:03:040:0430, із них 0,0261 га, що знаходяться в межах червоних ліній, що розташована за цією ж адресою. Позивач вказує, що їй як спадкоємцю видано, зокрема свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 0510100000:03:040:0430, розташованої за адресою: [ADDRESS] , було відмовлено, у зв`язку з неможливістю визначення складу спадкового майна. У зв`язку з цим у позивача відсутня можливість належним чином оформити право на спадщину на вищевказану земельну ділянку у позасудовому порядку. При цьому вказує, що співвласником цієї земельної ділянки є відповідач у справі [PERSON] , яка також є і співвласником житлового будинку. Позивач з посилання на положення спадкового та земельного законодавства просить визначити, що її частка в праві власності на вказану земельну ділянку становить та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510100000:03:040:0430, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі, з роз`яснення учасникам їх процесуальних прав. Відповідач подала зустрічний позов та вказує, що вона є співвласником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (143). Їй належить частки. Земельна ділянка площею 0,10 га з цією ж адресою належить на праві спільної сумісної власності їй та [PERSON] без визначення часток. З урахуванням викладеного просила визначити, що її частка в праві власності на вказану земельну ділянку становить та визнати за нею право власності на 1/2 частки земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510100000:03:040:0430, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2025 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та об`єднано з первісним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2025 року ( без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) витребувано копію спадкової справи. Сторони правом на відзив на скористалися, однак подали заяви про визнання позовів та просили розгляд справи провести в їх відсутність. Суд, з огляду на вказані заяви та положення ст.200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу в підготовчому засіданні без участі сторін та ухвалити рішення. Суд ухвалює рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне\~застосування вказаних\~положень також\~звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що рішенням Староміського районного суду м.Вінниці від 24 вересня 2012 року в справі №221/4110/2012 визначено, що розмір частки [PERSON] та [PERSON] у спільній сумісній власності в житловому будинку з відповідними господарськими будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] складають по . Рішенням 21 сесії Вінницької міської ради 8 скликання від 29 квітня 2022 року №1030 вулиця Маяковського в м. Вінниці перейменована на вулицю Синьоводську. Після смерті [PERSON] . [PERSON] успадкував частку в цьому житловому будинку з господарськими будівлями. Інша частка (1/2) в цьому будинку належить [PERSON] , відповідачу за первісним позовом, позивачу за зустрічним позовом. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 0510100000:03:040:0430, яка на підставі рішення 9 сесії Вінницької міської ради 8 скликання від 28 травня 2021 року №442, передана [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 червня 2021 року №263810006, 263809968. [PERSON] за життя залишив заповіт від 26 жовтня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Троян А. С., зареєстрований в реєстрі за №1568, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати на день смерті, і на що він матиме право за законом, заповів [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04 листопада 2021 року. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] звернулася у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 09 листопада 2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. заведено спадкову справу №23/2021 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріальної контори не зверталися. [PERSON] оформила право власності в порядку спадкування за заповіт на ряд майна. 01 травня 2025 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С. В. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С. В. від 28 квітня 2025 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 0510100000:03:040:0430, після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки неможливо визначити частку померлого у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Звертаючись до суду із даним позовом з метою захисту свого спадкового права, позивач [PERSON] вказує на неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом у позасудовому порядку, оскільки відсутнє визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ПК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1226 ПК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною першою ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. Згідно частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18); від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Верховний Суд в постанові від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20 зазначив, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. Позивач за первісним позовом [PERSON] , заявляючи вимогу про визначення її частки та визнання права власності в порядку спадкування на частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, та позивач за зустрічним позовом [PERSON] - про визначення її частки в праві власності та визнання за нею права власності на цю частку посилаються на рівність часток та на розмір часток сторін у праві власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Вказане визнається іншим учасником справи. Суд приймає визнання відповідачами як первісного, так і зустрічного позову, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ч.1\~ст.118 ЗК України\~(в редакції на час отримання в спільну сумісну власність земельної ділянки 28 травня 2021 року) громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, яка перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташований жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Статтею 121 ЗК України (в редакції на час набуття права власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах\~не більше 0,25 га, в селищах не більше 0,15 га, в містах не більше 0,10 га (ч.1). Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідно до цільового призначення, встановленого частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). За системним аналізом зазначених норм матеріального права (ст.377 ЦК України, ст.120,\~121\~та ч.1 ст.118 ЗК України) громадянин мав право на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться у його користуванні, а у випадку переходу права власності на житловий будинок (частину житлового будинку) та переходу при цьому права користування земельною ділянкою\~на приватизацію тієї земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок (частина житлового будинку), господарські будівлі та споруди, та частини земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування. Співвласникам вказаного будинковолодіння передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування та будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд у розмірі, визначеному чиним законодавством. Отже, кожен із власників будинковолодіння отримав у власність земельну ділянку не меншу ніж та, на якій розташована його частина будинковолодіння та необхідна для їх обслуговування. Оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до їх розміру часток у будинковолодінні. Виходячи із наведеного вище, суд прийшов до переконання, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на вищевказану земельну ділянку відповідають їхнім часткам в будинку та є рівними. Право власності підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Зважаючи, що суд визначив частки в праві власності на земельну ділянку під час розгляду цієї справи та дійшов висновку про їх рівність, а тому враховуючи положення ст.392 ЦК України, суд дійшов висновку про визнання за кожним із ним право власності на його частку в праві власності на земельну ділянку. При цьому суд відмічає, що позивач [PERSON] як спадкоємець вчинила усі дії, які були необхідними для прийняття спадщини та у будь-який інший спосіб реалізувати свої спадкові права не може, тому її право підлягає захисту саме шляхом визнання права власності на спадкове майно та саме такий спосіб захисту є ефективним. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що як первісний позов, так і зустрічний підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає, що позивачі просили судові витрати залишити за ними, а тому розподіл судових витрат судом не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved