Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

20 серпня 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності на житло серії Д-559 від 16.07.1993, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації УЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів від 22.03.1993 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 29.03.2024. За життя батько позивача склав заповіт від 04.12.2019 року, посвідчений секретарем Малоолександрівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, відповідно до якого усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, майнові права та майнові обов`язки і взагалі все, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав сину [PERSON] , [INFO] . Після смерті батька позивач звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Биканової І.М. задля оформлення спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, оскільки нотаріусом було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт Жовтневим районним відділом міліції м. Кривого Рогу, згідно з постановою від 14.03.2006 року, винесеної старшим слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ УМВС в Дніпропетровській області майором поліції Кудіновою А.А. в рамках кримінальної справи №52071039 з метою забезпечення цивільного позову до [PERSON] , [INFO] , якого засуджено вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.12.2007 у справі №1-368-2007. При накладенні арешту на майно, слідчим не було перевірено та ідентифіковано обвинуваченого, оскільки є розбіжності в даті народження позивача та особи, яка була притягнута до кримінальної відповідальності, а також позивач не має судимостей та жодного разу не притягався до кримінальної відповідальності. Позивач просить суд скасувати арешт нерухомого майна, оскільки слідчим помилково було визначено належність засудженому [PERSON] , [INFO] , квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 03.09.2025 провадження у справі було відкрито в загальному позовному провадженні. 05.09.2025\~від представника\~відповідача Головного\~управління Національної\~поліції в\~Дніпропетровській області\~в порядку\~ст.178\~ЦПК України\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~зазначено,\~що арешт на майно [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] було накладено слідчим у березні 2006 на підставі положень КПК України 1960 року у рамках кримінальної справи за цим же фактом, до вступу в дію КПК України 2012 року. Згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, ГУНП в Дніпропетровській області згідно чинного законодавства не уповноважене знімати арешт з майна особи у кримінальному провадженні, розгляд якого проводився судом, а арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, відкритого в період дії КПК 1960 року відносно зняття арешту з майна, що є приватноправовим, може бути розглянуто по правилам цивільного судочинства. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог позивача та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 30.09.2025 підготовче судове засідання було закрито, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали суду письмову заяву, в якій просили цивільну справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви та заяву про розгляд справи без їх участі. Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов таких висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло Д-559 від 16.07.1993, виданим органом приватизації Управління житлово - комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 5865 від 22.03.1993, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . 04.12.2019 батьком позивача [PERSON] , [INFO] було складено заповіт, відповідно до якого, усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, майнові права та майнові обов`язки і взагалі все, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав сину [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який народився [INFO] , актовий запис про смерть № 114, свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Листом приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Биканової І.М. №220/02-14 від 06.11.2024 було повідомлено [PERSON] , як представнику спадкоємця [PERSON] , про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки при підготовці документів до видачі свідоцтва про право на спадщину було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт Жовтневим районним відділом міліції м. Кривого Рогу. Позивачу було рекомендовано звернутись до районного суду для вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна. Згідно з відповіддю ВП №3 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області кримінальна справа №52071039 від 15.01.2007 за обвинуваченням [PERSON] 15.03.2007 за вих. №30/2-1056 у порядку ст.225 КПК України направлено до прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу з подальшим розглядом у суді Жовтневого району м. Кривого Рогу. Слідчим відділенням Жовтневого РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області проводилось досудове розслідування у кримінальній справі №52071039 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України. В рамках розслідування зазначеної кримінальної справи, на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладений арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно від 14.03.2006, винесеної старшим слідчим СВ Жовтневого РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області майором поліції Кудіновою А.А. 06.12.2007 Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було винесено вирок відносно [PERSON] , [INFO] , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 186, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, яким останнього визнано винним у вчиненні злочинів. Відповідно до вироку цивільних позовів заявлено не було. Відповідно до копії паспорта позивача серії [NUMBER] та копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] , народився [INFO] . Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] , [INFO] , не має незнятої чи непогашеної судимості. Тобто, з матеріалів справи встановлено, що кримінальне провадження проводилось відносно іншої особи, також слідчим при винесенні постанови про накладення арешту на майно не було вірно ідентифіковано особу якій належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 5 КПК України, процесуальна дія провадиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями кримінально-процесуального закону, чинного на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Судом встановлено, що арешт на майно накладався під час дії КПК України у редакції 1960 року і на даний час ці обмеження залишаються не скасованими. Відповідно до п.9 розділу ХІ Перехідних положень цього Кодексу арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності Кодексом (19 листопада 2012 року), продовжує свою дію до моменту його скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності Кодексом. За правилами КПК України в редакції 1960 року під час досудового розслідування арешт накладається постановою слідчого, а відповідно до ч.6 ст.126 цього ж кодексу накладення арешту на майно під час досудового розслідування, скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Також відповідно до ст. 214 КПК України в редакції 1960 року питання заходів забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна вирішується слідчим при закритті справи. За правилами КПК України в редакції 1960 року суд має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи. Проте нормами КПК України 1960 року не було визначено процесуального порядку скасування арешту майна за зверненням осіб, які не є учасниками кримінального провадження. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №\~372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98). Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність обтяження у вигляді арешту, який накладено на квартиру, яка підлягає набуття у спадок, перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися майном, зареєструвати право власності на таке майно, та неможливість скасування арешту в позасудовому порядку в іншій спосіб, є необхідність захисту прав шляхом скасування такого арешту, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При вирішенні питання доцільності скасування арешту суд зазначає, що вирок було винесено відносно іншої особи прізвище, ім`я та по батькові якої повністю співпадає з даними позивача, однак ці особи мають різні дати народження. Позивач до кримінальної відповідальносіт ніколи не притягався. Крім того, цивільний позов в межах цього кримінального провадження не заявлявся. Проте при ухваленні вироку не було вирішено питання арешту майна, що суттєво обмежує майнові права позивача. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вимоги про стягнення судових витрат з відповідача позивачем не заявлено.

Outcome: approved