Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

28 червня 2025 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 грудня 2019 року між ТОВ «Займер» та відповідачем був укладений договір про надання фінансового кредиту №97525, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2\~000,00 грн. строком на 28 днів та сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 2% на добу. Позивач вказує, що за договором факторингу набув права вимоги за цим договором. Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання по своєчасному погашенню заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитом у загальному розмірі 8\~200,00 грн., яка складається з 2\~000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 6\~200,00 грн. заборгованості за відсотками. Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що договірні відсотки за кредитним договором були нараховані поза строком кредитування, що суперечить правовій позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Крім того вказує, що позивачем не надано належних доказів передачі прав вимоги за договором факторингу, а витяг з реєстру боржників таким доказом не є. Також відповідач зробив заяву про застосування строку позовної давності. У відповіді на відзив та письмових запереченнях сторони фактично повторили доводи своїх попередніх заяв по суті спору. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 10 грудня 2019 року між ТОВ «Займер» та відповідачем був укладений договір про надання фінансового кредиту №97525, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2\~000,00 грн. строком на 28 днів та сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 2% на добу. За договором факторингу від 28 жовтня 2021 року позивач набув право вимоги за цим кредитним договором. Відповідний витяг з реєстру боржників, який є частиною договору факторингу, наявний в матеріалах справи, скріплений підписами та печатками попереднього та нового кредитора, а тому є належним доказом переходу права вимоги за договором факторингу. Доводи відповідача про протилежне є необґрунтованими та судом відхиляються. Згідно наданого позивачем розрахунку позовних вимог, ним обліковується заборгованість за договором у загальному розмірі 8\~200,00 грн., яка складається з 2\~000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 6\~200,00 грн. заборгованості за відсотками. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Пунктом 1 ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В порушення вищезазначених правових норм та умов договорів позичальник своєчасно не повертає кредит, тобто порушує свої зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 2\~000,00 грн. слід задовольнити. Що стосується вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту. Після закінчення строку кредитування позивач, як і попередній кредитор, не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки, нараховані за період строку кредитування, який становить 28 дні. Враховуючи визначену сторонами процентну ставку за користування кредитом у розмірі 2 % на день, загальний розмір відсотків становить 1 120,00 грн. (2 000 х 0,02 х 28). Такий же загальний розмір відсотків за кредитом визначений сторонам в додатку №1 до кредитного договору. Тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині частково та стягує відсотки за користування кредитом у розмірі 1 120,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, за безпідставністю. Вимоги про стягнення відсотків, передбачених ст.625 ЦК України, які нараховуються поза межами строку кредитування як компенсаційна виплата кредитору, позивач не заявляв. Що стосується зробленої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке. Згідно статті 257 ЦПК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі змісту кредитного договору слідує, що відповідач був зобов`язаний повернути кредит до 07 січня 2020 року, але цього не зробив. Отже, з наступного дня, а саме 08 січня 2020 року розпочав перебіг 3-річний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України. Одночасно, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211, від 27 червня 2023 року №651, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 діяв на території України у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно. Отже, в даній ситуації строк позовної давності почав свій перебіг 08 січня 2020 року, був зупинений у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року у зв`язку з карантином, відновив свій перебіг з 01 липня 2023 року, а в подальшому позивач звернувся до суду 28 червня 2025 року. Періоди з 08 січня 2020 року по 11 березня 2020 року, та з 01 липня 2023 року по 28 червня 2025 року в сукупності становлять менше 3 років загальної позовної давності, а отже цей пред`явлений в межах цього строку, а відповідна заява відповідача про застосування строку давності є безпідставною. Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial