Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

11.12.2024 р. представник позивача - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адвокат Яценко Ірина Володимирівна звернулась до суду з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця [PERSON] , ІПН [NUMBER] про стягнення коштів. Свої вимоги представник позивача обґрунтував наступним. 22.02.2022 р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір підряду №2022-10 (далі по тексту Договір) про виготовлення меблевих виробів - кухонного гарнітуру. Позивачем, згідно умов Договору сплачено Відповідачу 70% від ціни Робіт у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., еквівалент $5 263 доларів США. 24.02.2022 р. у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України та оголошенням Президентом України воєнного стану в Україні, згідно Указу № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні», позивач того ж дня особисто звернувся до відповідача з усною пропозицією достроково розірвати укладений Договір та повернути їй сплачений нею під час підписання Договору аванс у розмірі 70% від ціни Робіт за Договором у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. Під час розірвання Договору відповідачем повернуто позивачу частину авансу у сумі 100 000,00 (сто тисяч) грн. 00 коп., а іншу частину у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. відповідач зобов`язався повернути пізніше, але протягом розумного строку. Протягом тривалого часу позивач неодноразово звертався до відповідача щодо повернення другої частини авансу. Відповідач, у свою чергу, пропонував позивачу повертати кошти частинами у розмірі 3000,00 грн. щомісяця шляхом перерахування на рахунок позивача. На думку Позивача така пропозиція відповідача свідчить про те, що зобов`язання щодо повернення авансу ним визнано. Проте, відповідач так не повернув позивачу залишкову частину авансу у сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. У зв`язку із тривалим не виконанням відповідачем свого зобов`язання щодо остаточного повернення грошових коштів, що складають суму авансу, сплаченого Позивачем по Договору підряду, представником позивача 22.08.2024 р. направлена відповідачу претензія про виконання зобов`язання по Договору. Однак, незважаючи на спроби позивача врегулювати спір в досудовому порядку, відповідачем були проігноровані всі вимоги Позивача, як наслідок грошові кошти повернуті не були. Отже, станом на день підготовки позову розмір заборгованості становить 72719,00 (сімдесят дві тисячі сімсот дев`ятнадцять) грн. 00 коп., з яких: -сума основного боргу у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., -інфляційні нарахування за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 806,00 (вісімнадцять тисяч вісімсот шість) грн. 00 коп., -3% річних від простроченої суми у розмірі 3 913,00 (три тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 00 коп. На підставі зазначеного представник позивача просив суд: -стягнути з боржника, яким є фізична особа-підприємець [PERSON] ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] суму основного боргу у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. -стягнути з боржника, яким є фізична особа-підприємець [PERSON] ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] інфляційні нарахування за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 806,00 (вісімнадцять тисяч вісімсот шість) грн. 00 коп. -стягнути з боржника, яким є фізична особа-підприємець [PERSON] ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] 3% річних від простроченої суми у розмірі 3 913,00 (три тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 00 коп. -стягнути з боржника, яким є фізична особа-підприємець [PERSON] ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] РНОКПП витрати, пов`язанні з отриманням правничої допомоги у розмірі 16 000,00 грн. (шістнадцять тисяч) 00 коп. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.12.2024 р. по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження одноособовим складом суду. 22.01.2025 р. через канцелярію суду відповідачем подано відзив разом із клопотанням про призначення судової технічної експертизи давності Договору №2022-10 від 22.02.2022 р. та клопотання про витребування у позивача оригіналу цього Договору. У відзиві відповідачем зазначається, що позовні вимоги ним не визнаються в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, у відзиві відповідачем зазначається, що у матеріалах справи №369/20989/24 міститься копія Договору підряду №2022- 10 від 22 лютого 2022 року про виготовлення меблевих виробів - кухонного гарнітуру, укладеного між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] . Однак, між позивачем та відповідачем ніколи не існувало договірних відносин. Відповідач не вчиняв жодних правочинів із позивачем- [PERSON] , спірний договір з позивачем не був укладений. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що названий договір був підписаний [PERSON] , як стороною, суттєво пізніше ніж 22 лютого 2022 року. У зв`язку із цим, на думку відповідача існують об`єктивні підстави вважати, що рукописні написи, вчинені [PERSON] у Договорі про порядок виготовлення меблевих виробів - кухонного гарнітуру, виконано в недавній час. За таких обставин, відповідач вважає, що існує потреба у призначенні у справі судової технічної експертизи давності документа. В свою чергу, на думку відповідача існує також потреба у витребуванні оригіналу Договору підряду у позивача для проведення судової технічної експертизи давності документа. На підставі цього відповідач просив суд: - відмовити в позові [PERSON] ; - задовольнити клопотання про витребування оригіналу документу - Договору підряду №2022-10 від 22 лютого 2022 р. про порядок виготовлення меблевих виробів - кухонного гарнітуру. -задовольнити клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи давності документа - Договору підряду №2022-10 від 22 лютого 2022 р. про порядок виготовлення меблевих виробів - кухонного гарнітуру. 28.01.2025 р. на адресу суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Яценко Ірини Володимирівни надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що сторона позивача заперечує щодо призначення експертизи та витребування Договору підряду з наступних підстав. Так, представником позивача зазначено, що всі примірники Договору виготовлені відповідачем, підписані ним власноруч та закріплені його печаткою, що і підтверджується екземпляром Договору, що мається у позивача. Примірник, який мається у позивача був наданий їй відповідачем після підписання першого примірника, який знаходиться у останнього. А отже, позивач не вважає, що є необхідність у проведені судової технічної експертизи давності Договору підряду, оскільки даним клопотанням відповідач намагається затягнути строки розгляду справи на невизначений термін. Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідачем у відзиві не зазначено до якої експертної установи суд має призначити експертизу, які питання має вирішити експерт та хто має сплатити вартість вказаної експертизи. Також представником позивача зазначено, що у суду відсутні підстави для витребування оригіналу зазначеного договору у позивача, оскільки остання у підготовчому засіданні наддасть оригінал всіх необхідних документів, зокрема Договору підряду суду для огляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.05.2025 р. відповідачу відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи давності документу у справі. Крім того, у підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 7 квітня 2025 р. позивач на вимогу суду надала оригінал Договору для огляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.05.2025 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. 30.07.2025 р. та 07.08.2025 р. відповідачем до Київського апеляційного суду подано апеляційні скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.05.2025 р. про відмову в задоволенні клопотання. Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.08.2025 р. та від 22.08.2025 р. відповідачу відмовлено у прийнятті до розгляду апеляційної скарги на підставі п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України. У судове засідання 11.09.2025 року позивач та її представник не з`явилися. Представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за відсутності її та позивача, а також у заяві повідомила, що позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі та просила суд про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений у визначений чинним законодавством порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Так, КЦС ВС у Постанові від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) роз`яснив, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи, і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Суд зазначає, що предметом позову у даній справі є стягнення залишкової частини авансового платежу за Договором у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положенням ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. В свою чергу, положенням ч. 2 ст. 837 ЦК України встановлено, що договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Як встановлено судом із матеріалів справи при безпосередньому дослідженні доказів, 22 лютого 2022 року між [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] (позивач) та ФОП [PERSON] ІПН [NUMBER] (відповідач) був укладений Договір підряду №2022-10 про виготовлення меблевих виробів - кухонного гарнітуру (далі «Договір»). Згідно п. 1.1. Договору - Замовник доручає, а Підрядник зобов`язується за завданням Замовника відповідно до Специфікації (Додаток 2 до цього Договору) та Ескізу (Додаток 1 до цього Договору), які є невід`ємними частинами цього Договору, виготовити меблеві вироби - Кухонний гарнітур (надалі - «Роботи»), а Замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її. У відповідності до ч. 2 ст. 854 ЦК України, Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Згідно ч. 2 ст. 873 ЦК України - за згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Відповідно до п. 4.1. Договору - Ціна Робіт за цим договором становить 210 000,00 (двісті десять тисяч) грн. 00 коп., що становить еквівалент $7 370 доларів США. На підставі п. п. 5.1. Договору - під час підписання цього Договору Замовник вносить аванс у розмірі 70% від Ціни Робіт, що становить 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., еквівалент $5 263 доларів США, остаточний розрахунок здійснюється не пізніше як за один календарний день до узгодженої сторонами дати приймання виконаних Робіт. Згідно п. 5.2. Договору - вид розрахунку: безготівковий, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Підрядника у банку, який його обслуговує з урахуванням комісії за послуги банку або готівковий, шляхом внесення грошових коштів в касу Підрядника. Згідно п. 6.3. Договору, зокрема Підрядник має право одержати оплату, встановлену цим Договором, за виконанні Роботи у строки та умовах, визначених цим Договором. Судом встановлено, що 22 лютого 2022 року позивачем було передано, а відповідачем прийнято грошові кошти в сумі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., еквівалент $5 263 доларів США в якості сплати аванс у розмірі 70% від Ціни Робіт по Договору по виготовленню меблевих виробів - Кухонного гарнітуру. Даний факт не спростований відповідачем. Відповідно до частини 2 статті 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, постанови Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, від 16.09.2022 у справі №913/703/20). Згідно з ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. В той же час, суд зазначає, що дострокове розірвання договору не є підставою для припинення передбачених ним фінансових зобов`язань сторін. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст.11 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 25.01.2018 у справі № 910/11210/16 зробив правовий висновок з питання застосування ст.1212 ЦК України про те, що конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 по справі № 910/9055/17. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу аванс, сплачений нею під час підписання договору на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій вони були набуті, відпала. В той же час, для вирішення справи по суті суду потрібно встановити в якому розмірі повинен бути повернений аванс відповідачем, враховуючи положення ч. 4 ст. 849 ЦК України та п. 6.1. та 6.2. Договору. Відповідно до ч. 4 ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Пунктом 6.1. Договору зазначено, що Замовник має право вимагати виконання обов`язків Підрядника, визначених умовами цього Договору. У будь-який час до закінчення Робіт Замовник має право відмовитися від цього Договору, при цьому сплативши Підряднику частину виконаних ним Робіт, компенсувавши використані Підрядником матеріали та відшкодувавши його збитки, передбачені п. 11.4 та п. 11.5, завдані розірванням цього Договору. Пунктом 6.2. Договору зазначено, зокрема, що у випадку відмови Замовника від цього Договору до закінчення Підрядником Робіт, обумовлених цим Договором (яка оформляється двостороннім актом про відмову на умовах зазначених у попередньому абзаці), Замовник зобов`язується оплатити Підряднику вартість виконаних робіт, зокрема: відшкодувати витрати Підрядника, в тому числі вартість закупленого ним для виконання Робіт за цим Договором та витраченого матеріалу та фурнітури, оплатити виконані ним Роботи та відшкодувати завдані збитки. У випадку відмови від Договору до закінчення Підрядником Робіт, обумовлених цим Договором, аванс, виплачений Підряднику, Замовнику не повертається. 24 лютого 2022 року відбулось вторгнення російської федерації на територію України у зв`язку із чим, Президентом України Указу № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» було оголошено воєнний стан в країні. Як було встановлено судом, саме з причин оголошення в країні воєнного стану позивач того ж дня, 24 лютого 2022 року особисто звернувся до відповідача з усною пропозицією достроково розірвати укладений 22.02.2022 р. Договір та повернути їй сплачений нею під час підписання Договору аванс у розмірі 70% від ціни Робіт за Договором у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, згідно умов Договору. За твердженням позивача, 24 лютого 2022 року відповідач повернув їй частину, сплаченого нею авансу у сумі 100 000,00 (сто тисяч) грн. 00 коп., а залишок авансу у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. зобов`язався повернути у найближчий час. Відповідач не спростував доводи позивача. Судом встановлено, що Договір укладено 22 лютого 2022 р., а розірвано 24 лютого 2022 р., тобто до фактичного початку виконання підрядником робіт по виготовленню меблевого виробу - Кухонного гарнітуру. За твердження позивача, відповідач ані під час повернення частини авансу Позивачу у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) грн. 00 коп., а ні під час переговорів між чоловіком Позивача та Відповідачем щодо повернення залишкової частини авансу у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. , не надав ніяких документів, які б підтверджували понесення відповідачем на момент відмови позивача від договору збитків, пов`язаних із придбанням матеріалів та оплатою робіт технолога, замірщика, послуг з логістики тощо. Таких підтверджуючим документів, не надано відповідачем також суду під час надання відзиву на позовну заяву. Крім того, судом встановлено, що у переписці з позивачем, відповідач не заперечує про розмір невиплаченої частини авансу та просить розстрочити її. З огляду на це, суд вважає, що оскільки позивач відмовилась від Договору до початку фактичного виконання Підрядником окреслених у Договорі Робіт, а також того факту, що відповідачем не підтверджено витрати, понесені їм на виконання Договору підряду, застосування положень п. 11.4. Договору в частині компенсації Відповідачу витрат, які він поніс у зв`язку із виконанням Робіт та п.11.5. в частині сплати штрафу на користь Відповідача не підлягають застосуванню. За таких обставин, суд дійшов висновку, що враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів того, що відповідачем на момент відмови позивача від договору понесені збитки, пов`язані із придбанням матеріалів та оплатою робіт технолога, замірщика, послуг з логістики тощо, які б могли привести до повернення відповідачем зменшеної суми авансу наявні правові підстави для повернення авансу в повному обсязі, з урахування частини авансу, повернутого відповідачем 24.02.2022 р., а саме у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань за весь час прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання та 3% річних від простроченої суми суд дійшов такого висновку. Виходячи зі змісту ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми, а у кредитора виникає право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Не є винятком із загального правила випадок, коли замовник має право вимагати повернення суми авансу на підставі частини другої статті 837 ЦК України. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Тобто є правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним припинення договору у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму авансу (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 854 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу. Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від неповернутої суми авансу є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач з метою досудового врегулювання спору зверталась до відповідача із претензією. Так, матеріалами справи підтверджено, що претензія направлялась позивачем і за місцем реєстрації відповідача - [ADDRESS] , і за місцем виконання Договору підряду - Київська область, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Петропавлівська, 12. Однак, листи з копіями претензій, направлених за зазначеними адресами були поверненні укрпоштою відправнику через закінчення терміну зберігання. У подальшому, через відсутність відповіді на претензію, позивач повідомила відповідача через месенджер Вайбер про те, що претензія надійшла до відповідних поштових відділень та чекає на отримання. У відповідь на зазначене повідомлення відповідачем зазначено, що за даними адресами він не знаходиться й попросив надіслати претензію на його електронну скриньку за адресою - proekt@deshevlekuhni.net Таким чином, 04.09.2024 р. представником позивача на зазначену електронну скриньку відповідача була надіслана претензія. У претензії позивач запропонувала відповідачу в добровільному порядку протягом 30 днів з дня отримання даної претензії повернути їй залишкову частину авансу у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. Після спливу 30 днів відповідач так і не виконав свої зобов`язання щодо повернення позивачу залишкової частини сплаченого нею по Договору авансу у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. й відповідно грошові кошти не повернув, а тому є підстави вважати, що відповідач порушив грошове зобов`язання. Вказані обставини впливають на момент, з якого починається строк нарахування трьох відсотків річних, інфляційних збитків. Так, днем отримання претензії відповідачем слід вважати 04.09.2024 р., а днем спливу строку для виконання зобов`язання в такому випадку є 03.10.2024 р. включно. Таким чином, період розрахунку штрафних санкцій починається з 24 лютого 2022 року (день виникнення прострочення по зобов`язанню) по 03 жовтня 2024 року (день закінчення строку розгляду Відповідачем претензії). Розрахунок інфляційних нарахувань в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України наступний: Інфляційні нарахування розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу, [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період. Інфляційні нарахування на суму боргу 50 000,00 грн. розраховується наступним чином: - період з 01.03.2022 р. по 04.10.2024 р. індексація на суму 50 000,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% ? 100,70% ? 100,40% ? 100,30% ? 100,50% ? 100,20% ? 100,60% ? 102,20% ? 100,00% ? 100,60% ? 101,50% = 137,613% (за період Березень 2022 - Вересень 2024) [Інфляційні нарахування] = 50 000,00 грн (сума боргу) ? 137,613% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 50 000,00 грн (сума боргу) = 18 806,39 грн. (округлюємо до 00 коп.) - 18 806,00 грн. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати на суму боргу 50000,00 грн. у розмірі 18 806,39 (вісімнадцять тисяч вісімсот шість) грн. 39 коп. округлюємо до 00 коп. 18 806,00 (вісімнадцять тисяч вісімсот шість) грн. 00 коп. Розрахунок 3% річних від простроченої суми, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України наступний: 3% річних розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році] Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році 3% річних на суму боргу 50000,00 грн. розраховується наступним чином: - з 24.02.2022 р. по 31.12.2022 р. (311 днів) [Проценти] = 50 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 311 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 278,08 грн - з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. (365 днів) [Проценти] = 50 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 500,00 грн. - з 01.01.2024 р. по 03.10.2024 року (277 днів) [Проценти] = 50 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 277 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 1 135,25 грн. Так, загальна сума 3% річних, що нараховуються на суму боргу 50000,00 грн. складає: 1 278,08+1 500,00 + 1 135,25 = 3 913,00 (три тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 00 коп. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 50 000,00 грн. в розмірі 3 913,00 (три тисячі дев`ятсот тринадцять) грн. 00 коп. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивача у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду представником позивача надано: договір про надання професійної правничої допомоги № 23-24 від 14 серпня 2024 року; попередній розрахунок витрат на правову допомогу; копія квитанції №Е2СВ-8К1С-Е4ЕС-РРХЕ від 22.08.2024 р.; роздруківка виписки з застосунку Приват24 від 22.08.2024 р.; копія довідки про реквізити картки представника Позивача; копія платіжної інструкції №М215-52СО-ОРРМ-63К7 від 26.11.2024 р.; копія платіжної інструкції №670620418 від 26.11.2024 р. на 1 арк.; З урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, а також враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено повністю, доказів неспівмірності цих витрат суду не надано, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про стягнення на його користь з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved