Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

Короткий виклад позицій сторін у справі. Позивач ТОВ «Діджи Фінанс», через свого представника Романенко М.Е., скориставшись підсистемою «Електронний суд», звернувся до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, у якій просить ухвалити рішення про стягнення з відповідачки [PERSON] на свою користь заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 26\~199,83 грн. Крім того, позивач просить, при ухваленні рішення покласти на відповідачку судові витрати у справі. В обґрунтування поданої позовної заяви, позивач зазначає, що 28.04.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено договір № 200518290. Первісний кредитодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти на умовах, зазначених у договорі. У свою чергу відповідачка порушила свої зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого в останньої утворилася заборгованість у загальному розмірі 26199,83 грн,\~яка складається\~із6631,05\~грн.\~ заборгованість\~за кредитом;\~13387,97\~грн.\~ заборгованість\~за відсотками,\~сума збитків\~з урахуванням\~3%\~річних \~1\~803,36\~грн,\~сума збитків\~інфляційних втрат\~за несвоєчасне\~виконання кредитних\~зобов`язань -\~4\~377,45\~грн. При цьому, відповідно до укладеного договору факторингу між первісним кредитором та ТОВ «Діджи Фінанс» до позивача перейшли права вимоги до відповідачки за укладеним кредитним договором № 200518290. Таким чином, у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором загальний борг відповідачки перед позивачем становить 26199,83 гривень, який в добровільному порядку остання не погашає, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідачка, скориставшись своїм правом, подала до суду відзив на позовну заяву, у якому тільки частково визнала позовні вимоги. Зокрема не заперечила щодо заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 6 631,05 грн, однак нараховані відсотки у розмірі 13\~387,97 грн вважає неспівмірними та такими, які порушують принцип розумності та добросовісності, а нарахування інфляційних збитків та 3% річних незаконними, оскільки у період воєнного стану, такі стягнення не застосовуються. Підсумовуючи, відповідачка просить відмовити у позові у частині стягнення нарахованих відсотків, інфляційних втрат та 3% річних. Заяви та клопотання сторін у справі. Представник позивача у прохальній частині поданої до суду позовної заяві, просить проводити розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Діджи Фінанс», не заперечує проти проведення судом заочного розгляду справи. Представник ТОВ «Діджи Фінанс» подав до суду додаткові пояснення у справі на основі яких додатково обґрунтовував позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] у поданому відзиві на позовну заяву просить проводити розгляд справи у її відсутності. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.06.2025 року головуючим суддею щодо розгляду вищевказаної позовної заяви визначено суддю Яніва Н.М.. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суддею вжито заходів для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності - відповідачки [PERSON] .. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янів Н.М. від 20.06.2025 року позовну заяву ТОВ «Діджи фінанс» до [PERSON] , про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янів Н.М. від 17.07.2025 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначеного судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження, проте такі у судове засідання не з`явилися та не забезпечили явку уповноважених представників. Втім, судом задоволено клопотання представника позивача, та клопотання відповідачки про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розгляд справи по суті відбувся 30.09.2025 року без участі сторін. Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Встановленні судом фактичні обставини справи. Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Відтак, судом встановлено, що 28.04.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено договір № 200518290.. При укладенні кредитного договору сторони погодили усі істотні умови такого, суму кредитних коштів, строк кредитування, порядок та розмір нарахування процентів та інших зобов`язань. Жодних заперечень з приводу того, що відповідачка не погодилася з умовами та правилами надання кредиту під час укладення та підписання договору чи про зарахування та розподілення сплачених коштів відповідачкою висловлено не було. Отже, підписавши договір, відповідачка посвідчила свою обізнаність та згоду з їх умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідачка з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту, позики до вільно обраної нею фінансової установи, отримавши всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору. Судом також встановлено, що первісний кредитодавець виконав свої зобов`язання за укладеним договором у повному обсязі, відповідно до умов такого договору, надавши відповідачці грошові кошти у сумі та на умовах, визначених договором. Однак, у свою чергу відповідачка порушила умови кредитного договору і в кінцевому результаті не повернула в повному обсязі надані їй кошти, а також не виконала в повному обсязі всі інші грошові зобов`язання. Надалі, 20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги № 7_БМ, відповідно до якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у додатку № 1, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та /або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку №1 до цього договору. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі 910/11298/16 зобов`язано ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та акту прийому-передачі від 20.05.2016 № 1і № 2 та зобов`язати ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та акту прийому передачі до нього від 20.05.2016 № 1 і № 2. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 66483131 від 29.12.2022 року, вимоги про зобов`язання ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський», виконано в повному обсязі. Згідно реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, від 20.07.2020 загальний розмір заборгованості [PERSON] , за договором № 200518290 становить 20\~019,02 грн., з яких: 6\~631,05 грн.,- заборгованість за основним зобов`язанням, 13\~387,97 грн. - заборгованість за нарахованими доходами. Заборгованість відповідачки за договором №200518290 від 28.04.2016 року розрахована станом на дату укладання договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору - реєстрі кредитних договорів. Відповідно до виписки по особовим рахункам позичальника з 23.05.2016 року по 27.07.2020 року відображено заборгованості на суму 20\~019,02 грн. Відтак, відповідачка не виконала взятих на себе зобов`язань в повному обсязі, кошти кредиту не повернула. Доказів повного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачка не надала, не подала будь-яких доказів на спростування користування нею наданими кредитними коштами. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Відтак, позивачем заявлені вимоги стягнення за кредитним договором заборгованості в сумі 26\~199,83 грн., з яких: 6631,05 грн. - заборгованість за кредитом; 13387,97 грн - заборгованість за процентами, 4377,45 грн - сума інфляційних втрат, 1803,36 грн - сума 3% річних. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема, статтею 82 ЦПК України, яка закріплює підстави звільнення від доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У свою чергу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому(ч. 1 ст. 634 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 610ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 в справі № 2-383/2010. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). В свою чергу ч.1 ст. 1078 ЦК України, закріплює положення про предмет договору факторингу, яким може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Мотиви, з яких виходив суд та висновки суду за результатами розгляду справи. Судом встановлено, що відповідачка належно не виконувала зобов`язання по поверненню коштів та сплаті процентів за користування позикою, доказів погашення заборгованості матеріали справи не містять та відповідачкою не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Підписавши договори, відповідачка посвідчила свою обізнаність та згоду з їх умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідачка з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту, позики до вільно обраних нею фінансових установ, отримавши всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договорів. Тобто відповідачці було достеменно відомо про порядок та розмір нарахування процентів за користування кредитними коштами, наданими їм на виконання укладених договорів. Що стосується стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає наступне. Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Однак,пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних підлягають до задоволення за умови їх нарахування по 23 лютого 2022 року, що і було дотримано кредитодавцем. Таким чином, враховуючи, що розмір заборгованості підтверджується долученими до справи доказами, в свою чергу відповідачка не скористалася процесуальним правом надати докази для підтвердження належного виконання договірних зобов`язань, або ж надати власний розрахунок заборгованості, у випадку незгоди з нарахованими процентами, а також беручи до уваги, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідає вимогам законодавства, оскільки такі нараховані до введення воєнного стану, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості у загальному розмір 26\~199,83 грн, є обґрунтованими та підставними, відтак підлягають до задоволення. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно, до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак,\~у зв`язку\~із задоволенням\~заявлених позовних\~вимог,\~слід стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача судовий\~збір в\~розмірі 2422,40\~грн,\~який підтверджено\~платіжною інструкцією\~№200518290 від 08.05.2025 року. При цьому, як вказує позивач, ним понесені витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги №26 від 15.02.2024 року, копію додаткової угоди до договору №26, та детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом. З вказаних документів вбачається, що загальна вартість робіт, наданих послуг адвоката становить 7000 грн. і полягає у підготовці позовної заяви з додатками. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Відтак, суд вважає, що сума понесених витрат, яка була заявлена позивачем, є непропорційною до обсягу робіт, які були надані представником позивача, а тому вважає за доцільне прохання позивача про стягнення у його користь з відповідача судові витрати на правничу допомогу задовольнити частково, стягнувши [PERSON] на користь позивача 3 000 гривень.

Outcome: approved