Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

13 квітня 2020 року ПАТ «МТБ Банк» звернулося до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , із вимогами про стягнення інфляційних втрат внаслідок невиконання рішення суду (том 1, а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (нині ПАТ «МТБ Банк») та відповідачкою було укладено кредитний договір № 00206/RD, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредитні кошти, терміном з 04 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року, у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 70\~572 долари США на наступні цілі: 58\~000 доларів США на придбання нерухомості, 6\~192 долари США на сплату страхових платежів, 6\~380 доларів США на сплату страхових платежів від нещасних випадків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку за кредитом та сплатою комісії за обслуговування кредиту 0 гривень, комісії за надання кредиту у сумі 292 гривні 90 копійок. Зазначено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року по справі № 419/607/12 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року у сумі 526 067 гривень 56 копійок, з яких: кредитні кошти 447\~706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу 77 461 гривня 51 копійка, пеня за несплачену суму кредиту - 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень, штраф за невиконання прийнятих зобов`язань 300 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 гривень, а всього 529 286 гривень 56 копійок. В решті заявлених позовних вимог ПАТ «МАРФІН БАНК» було відмовлено. Вказано, що у подальшому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року у справі № 419/607/12 скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги банку задоволено та стягнуто солідарно з відповідачки та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 00206/ RD від 04 квітня 2008 року станом на 16 січня 2012 року, яка складається з кредитних коштів у сумі 56\~034,70 доларів США, що становить 447\~706 гривень 05 копійок; процентів на основну суму боргу 9\~695,05 доларів США, що складає 77\~461 гривню 51 копійку; пені за несплачену суму кредиту 300 гривень; пені за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень; штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань 18\~761 гривня 76 копійок, а всього 544\~529 гривень 32 копійки, а також стягнути з відповідачки та [PERSON] на користь банку судовий збір по 1 609 гривень 50 копійок з кожного. Вказує, що у подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, часткового задоволено касаційні скарги відповідачки та [PERSON] , зокрема рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року в частині солідарного стягнення з відповідачки та [PERSON] на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором в сумі 544\~529 гривень 32 копійки скасовано, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року у частині стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за кредитним договором у сумі 526\~067 гривень 56 копійок, з яких: 447\~706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу 77 461 гривня 51 копійка, пеня за несплачену суму кредиту 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень, штраф за невиконання прийнятих зобов`язань 300 гривень, залишено в силі, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року в частині стягнення з відповідачки штрафу за невиконання взятих зобов`язань у розмірі 18\~761 гривня 76 копійок, залишено в силі. Зазначено, що виконавчий лист за рішенням суду у справі № 419/607/12 перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі та, за період з 30 липня 2014 року по теперішній час відповідачкою погашено заборгованість в сумі 207\~132 гривні 35 копійок, при цьому залишок заборгованості за рішенням суду становить 318\~935 гривень 21 копійка. Вважає, що інфляційне збільшення заборгованості за ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12 за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року складає 108\~378 гривень 72 копійки, які позивач прохає суд стягнути з відповідачки разом із судовими збором у сумі 2\~102 гривні. Ухвалою суду від 28 квітня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (том 1, а. с. 40). 21 травня 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву (том 1, а. с. 46-50 та на звороті), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтуванні\~відзиву зазначає,\~що доводи\~банку не\~відповідають дійсності,\~оскільки рішення\~суду (ухвала\~ВССУ)\~від 13\~листопада 2013\~року та\~рішення апеляційного\~суду Дніпропетровської\~області від\~05\~серпня 2013\~року у\~справі №\~419/607/12,\~виконується в\~межах процедури\~виконавчого провадження\~ВП №\~51005878\~по виконавчому\~листу №\~419/607/12,\~виданого Красногвардійським\~районним судом\~м.\~Дніпропетровська 29\~січня 2015\~року на\~суму 526\~067\~гривень 56\~копійок,\~та погашається\~за заявою\~стягувача \~ПАТ «МТБ\~Банк» шляхом\~звернення стягнення\~на її\~суддівську винагороду.\~При цьому,\~вказує на\~те,\~що дані\~рішення суду\~в частині\~стягнення з\~неї штрафу\~за невиконання\~взятих на\~себе зобов`язань\~у розмірі\~18\~761\~гривня 76\~копійок,\~у межах\~цього виконавчого\~провадження,\~повністю виконані,\~що в\~свою чергу\~підтверджується ухвалою\~Красногвардійського районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~23\~жовтня 2017\~року,\~якою виконавчий\~лист №\~2\~(штраф\~18\~761\~гривня 76\~копійок)\~визнано таким,\~що не\~підлягає виконанню,\~у зв`язку\~з його\~фактичним виконанням.\~Тому вважає,\~що рішення\~суду виконується\~належним чином,\~у спосіб\~обраний самим\~банком,\~а відтак\~фактично поновлено\~права та\~законні інтереси\~банку,\~на користь\~якого постановлено\~судове рішення.\~Вказує,\~що банком\~додатково ініційовано\~відносно неї\~декілька судових\~процесів,\~зокрема,\~про звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~і її\~зустрічною заявою\~в цій\~справі про\~визнання договору\~іпотеки припиненим (судова\~справа № 204/4089/15-ц), та про стягнення суми боргу за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року, яка виникла станом на 06 червня 2017 року у сумі 19\~723,55 доларів США та 1\~558\~846 гривень 18 копійок, з яких: 1) проценти на основну суму боргу, нарахованих за період з 06 червня 2014 року по 05 червня 2017 року 19\~723,55 долари США, 2) за неустойкою 1\~412\~051 гривня 38 копійок, в тому числі: пеня за несплачену суму кредиту за період з 06 червня 2016 року по 05 червня 2017 року (останні 12 місяців, що передують зверненню з позовом) 471 418 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом за період 06 червня 2016 року по 05 червня 2017 року (останні 12 місяців, що передують зверненню з позовом) 842\~915 гривень 88 копійок; штраф на підставі п. 20 договору іпотеки за невиконання прийнятих зобов`язань передбачених п. 18.1. договору іпотеки 97\~717 гривень50 копійок; 3) 3% річних 146\~794 гривні 80 копійок, в тому числі за несплачену суму кредиту 92\~579 гривень 33 копійок та за несплачені проценти за користування кредитом 54\~215 гривень 47 копійок (цивільна справа № 204/3530/17). Зазначає, що у справі № 204/4089/15-ц постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року було скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська в частині задоволених позовних вимог банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено нове, яким у їх задоволенні було відмовлено, при цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] залишено без змін. Вказує, що судами було встановлено, що постановами державного виконавця ВП № 51005972 від 25 січня 2017 року, а також ВП 51005878 від 25 січня 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату [PERSON] за двома виконавчими листами за період з березня 2017 року по квітень 2019 року утримано 127\~772 гривні 37 копійок, а також сплачено нею добровільно 21\~144 гривні 40 копійок, що свідчить про те, що рішення суду виконується, заборгованість погашається. В свою чергу, зазначає, що рішенням суду першої інстанції у справі № 204/3530/17, у задоволенні позовних вимог банку відмовлено. Вважає, що оскільки банком вже заявлялися позовні вимоги за ст. 625 ЦК України у справі №204/3530/17, що є предметом позову у цій справі, то провадження повинно бути закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Крім того, зазначає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише гривня, а не іноземна валюта, яка була предметом договору, а відтак вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню. Разом з цим, вказує на невідповідність (неузгодженість) розрахунку та залишку заборгованості, оскільки вони містять різну суму заборгованості. При цьому, наголошує на тому, що позивач звернувся з вказаним позовом до суду із пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Прохала суд, залишити позовну заяву без руху, закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦК України та відмовити у задоволенні позовних вимог, у тому числі застосовуючи позовну давність. 09 червня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника ПАТ «МТБ Банк» - адвоката Мовчана О.С. (том 1, а. с. 79-81), в якій він аргументи [PERSON] вважає необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи. В обґрунтування відповіді на відзив зазначив, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України. Вказав, що виконавчий лист за рішенням суду у справі № 419/607/12 на теперішній час знаходиться у Чечелівському ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та, за період з 30 липня 2014 року по дату надання цієї відповіді, відповідачкою за заборгованість повністю не погашена, а лише її частина у сумі 232\~809 гривень 93 копійки, в свою чергу, залишок заборгованості становить 293\~257 гривень 63 копійки, а відтак втрати банку від інфляційного збільшення, за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року, становлять 102\~190 гривень 42 копійки. Разом з цим, зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідачки про закриття провадження у справі з тих підстав, що у справі № 204/3530/17 вже судом вирішувалося питання про стягнення з відповідачки на користь банку витрат в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки предметом позову у тій справі були 3 % річних, а у нинішній інфляційні витрати. Водночас, вказує на те, що до даних позовних вимог не можуть бути застосовані строки позовної давності, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Вважає, що стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується 3 роками, які передують подачі позову. З цих підстав, прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідачку. 04 серпня 2020 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] до відзиву на позовну заяву (том 1, а. с. 118-122), в яких вона зазначає про те, що ціна позову не відповідає заявленим позовним вимогам, оскільки ціна позову вказана у сумі 108\~378 гривень 72 копійки, а стягнути позивач прохає, з урахуванням уточнень зазначених у відповіді на відзив 102\~190 гривень 42 копійки. Крім того, вказує на незаконну односторонню зміну банком валюти зобов`язання, оскільки сплачені нею платежі на виконання рішення суду у справі 419/607/12 про стягнення з неї заборгованості у розмірі 526\~607 гривень 56 копійок, банк незаконно конвертує в доларовий еквівалент, що порушує вимоги ст. ст. 524, 533 ЦК України, та змінює характер зобов`язання за рішенням суду, що в свою чергу суперечить вимогам ст. 525 ЦК України. Вказує, що в період з 26 квітня 2012 року 03 лютого 2015 року нею було сплачено 38\~427 гривень 58 копійок, а не 21\~144 гривні 40 копійок, як зазначено у розрахунку банку, а тому залишок заборгованості за рішенням суду станом на 01 серпня 2020 року становить 245\~630 гривень 19 копійок. Також зазначає про те, що здійснюючи власний розрахунок, нею було виявлено недостовірність наведених банком платежів, з урахуванням їх погашення у відповідний період, зокрема сплачені нею кошти з березня по серпень 2017 року, банком зараховано лише 23 листопада 2017 року, при цьому банком незаконно здійснювалося нарахування інфляційного збільшення боргу у певний період двічі на місяць та виходячи із суми заборгованості, що не відповідала дійсності. Вважає, що оскільки рішення суду у справі № 419/607/12 виконується нею належним чином у обраний банком спосіб стягнення, то фактично права та законні інтереси банку вже поновлено, а тому доводи банку про неналежне виконання нею рішення суду, є надуманими, а вимоги про стягнення інфляційних втрат - безпідставними та необґрунтованими. Разом з цим, вказує на те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, а оскільки банк з позовом про стягнення заборгованості коштів за ст. 625 ЦК України звернувся до суду 15 червня 2017 року, а нею заявлено про застосування строку позовної давності, то повторне звернення до суду із вимогами за цією статтею поза межами строку позовної давності не допускається, тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. 21 вересня 2020 року на адресу суду надійшли додаткові заперечення [PERSON] на заявлені банком позовні вимоги (том 1, а. с. 140-147), в яких вона зазначає, що на підтвердження позовних вимог банком надано декілька розрахунків, які здійснені за різні періоди та, відповідно, мають різні суми, зокрема: перший за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року на суму 108\~378 гривень 72 копійки; другий за період з 03 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року на суму 102\~190 гривень 42 копійки; третій з третього травня 2017 року до березня 2020 року на суму 106\~639 гривень 71 копійка; четвертий за період з 03 травня 2017 року по березень 2020 року на суму 103\~617 гривень 46 копійок. Вважає, що вказане свідчить про невідповідність заявлених банком позовних вимог, бо не зрозуміло за який саме період, та яку саме суму інфляційних втрат банк прохає суд стягнути з неї. Разом з цим, вказує на те, що банком порушено черговість зарахування платежів на погашення боргу за рішенням суду та застосовано подвоєння суми інфляційного збільшення. Крім того, зазначає, що оскільки банком вже заявлялися позовні вимоги про стягнення коштів у порядку ст. 625 ЦК України у справі № 204/4089/15-ц та 204/3530/17, то заявлені ним вимоги про стягнення інфляційних втрат є безпідставними. При цьому вказує на те, що та обставина, що із неї стягнуто грошові кошти у національній валюті, не змінює первісних правовідносин сторін, а тому така заборгованість не підлягає індексації. Тому прохає суд відмовити у задоволенні позовних вимог банку, у тому числі застосовуючи позовну давність до його вимог. 19 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «МТБ Банк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії, в якому прохала суд: зобов`язати банк зарахувати сплачені нею платежі на суму 2\~780 гривень 72 копійки та 5\~157 гривень 58 копійок в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та повернути їй правовстановлюючі документи на будинок, а також стягнути з банку на її користь заборгованість у зв`язку з несвоєчасним зарахуванням платежів у сумі 15\~149 гривень 90 копійок (том 2, а. с. 1-5 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 квітня 2008 року вона разом з ВАТ «Морський транспортний банк» (нині ПАТ «МТБ Банк») уклала кредитний договір № 00206/RD, відповідно до умов якого їй було надано кредитні кошти, терміном з 04 квітня 2008 року по 03 квітня 2028 року, у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 70\~572 долари США на наступні цілі: 58\~000 доларів США на придбання нерухомості, 6\~192 долари США на сплату страхових платежів, 6\~380 доларів США на сплату страхових платежів від нещасних випадків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку за кредитом та сплатою комісії за обслуговування кредиту 0 гривень, комісії за надання кредиту у сумі 292 гривні 90 копійок. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року по справі № 419/607/12, з урахуванням рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, позовні вимоги банку до неї задоволено частково та стягнуто з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором у сумі 544 529 гривень 32 копійки копійок, з яких: тіло кредиту 447\~706 гривень 05 копійок; проценти на основну суму боргу 77 461 гривня 51 копійка; пеня за несплачену суму кредиту 300 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень; штраф за невиконання взятих зобов`язань у розмірі 18\~761 гривня 76 копійок. Вказує, що у подальшому, постановою державного виконавця Красногвардійського ВДВС м. Дніпропетровська від 05 травня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП № 51005872 з примусового виконання виконавчого листа № 419/607/12, а постановою від 25 січня 2017 року у виконавчих провадженнях ВП № 51005872 та ВП № 51005972 було звернуто стягнення на її доходи, як боржника. Стверджує, що після отримання 24 вересня 2020 року від банку листа № 08/805-08/22 від 17 вересня 2020 року, їй стало відомо, що останнім несвоєчасно було зараховано п`ять її платежів в погашення заборгованості за виконавчим провадженням ВП № 51005972, зокрема платежі: за березень 2017 року на суму 2\~780 гривень 72 копійки, за квітень 2017 року на суму 5\~294 гривні 45 копійок, за травень 2017 року на суму 2\~590 гривень 88 копійок, за червень 2017 року на суму 2\~751 гривні 30 копійок, за липень 2017 року на суму 3\~246 гривень 31 копійка та за серпень 2017 року на суму 2\~131 гривня 31 копійка зараховані лише 23 листопада 2017 року, тоді як платежі за квітень 2018 року на суму 2\~780 гривень 72 копійки й січень 2019 року на суму 5\~157 гривень 58 копійок, банком взагалі не зараховані, а безпідставно привласнені. Вважає, що такими діями банку їй завдано збитків. Тому, прохає суд, зобов`язати банк зарахувати внесені нею платежі (у квітні 2018 року було сплачено 2\~780 гривень 72 копійки, а у січні 2019 року 5\~157 гривень 58 копійок) на погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № 00206/RD на виконання ухвали ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12 та провести відповідних перерахунок заборгованості за цим договором, а також стягнути з банку заборгованість у зв`язку з несвоєчасним та неповним зарахуванням сплачених нею коштів у сумі 15\~149 гривень 90 копійок, яка складається з: пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору) 73 гривні 33 копійки; штрафу у розмірі 10 % від суми простроченого платежу (п. 4.2 кредитного договору) 2\~673 гривні 63 копійки; суми інфляції за період прострочення 1\~669 гривень 73 копійки; 3 % річних від простроченої суми 733 гривні 21 копійка та 10\~000 гривень моральної шкоди. Разом з цим, зазначає, що в забезпечення виконання вказаного кредитного договору нею було укладено договір іпотеки № 00204 від 04 квітня 2008 року житлового будинку [ADDRESS] , та відповідно до вимог п. п. 18.11 п. 18 якого, нею, до дати остаточного погашення заборгованості за кредитним договором, було передано банку оригінали правовстановлюючих документів на нього. Вказує, що вона зверталася до банку із офіційними заявами на повернення їй правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння, натомість останній у їх поверненні їй відмовив, тому вона прохає суд зобов`язати банк повернути їй зазначені документи. 04 листопада 2020 року на адресу суду надійшов відзив представника банку адвоката Мовчана О.С., на зустрічну позовну заяву (том 1, а. с. 63-67), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що твердження [PERSON] про присвоєння банком її грошових коштів, сплачених нею у квітні 2018 року у сумі 2\~780 гривень 72 копійки та у січні 2019 року 5\~157 гривень 58 копійок, не відповідає дійсності, оскільки вони були утриманні з її суддівської винагороди у межах виконавчого провадження ВП № 51005872 та були зараховані в рахунок погашення кредитної заборгованості 15 квітня 2018 року у сумі 106,25 доларів США (платіж від у квітня 2018 року на суму 2\~780 гривень 72 копійки) та 20 лютого 2019 року у сумі 189,80 доларів США (платіж від січня 2019 року на суму 5\~157 гривень 58 копійок). Тому вважає, що позовні вимоги [PERSON] , в частині зобов`язання банку зарахувати дані платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості та стягнення штрафних санкцій передбачених п. п. 4.1 та 4.2 цього договору та інфляційних витрат передбачених ст. 625 ЦК України є надуманими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Також вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з банку штрафних санкцій за несвоєчасне зарахування п`яти платежів, оскільки платіж в сумі 18\~761 гривня 76 копійок в рахунок оплати штрафних санкцій було здійснено саме 23 листопада 2017 року, а не протягом 6 місяців, починаючи з квітня 2017 року, як про те стверджує [PERSON] . Вказує, що остання не надано суду жодного доказу на підтвердження завдання їй банком збитків та моральної школи, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов`язання банку повернути правовстановлюючі документи зазначає, що по-перше, відповідно до вимог п. 18.11 договору іпотеки № 00204rd від 04 квітня 2008 року, [PERSON] самостійно зобов`язалася передати оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за кредитом. По-друге, рішення ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12 [PERSON] у повному обсязі не виконано, стягнення кредитної заборгованості здійснюється в рамках виконавчого провадження № 51005872, а тому вважає, що умови договору іпотеки є чинними, а підстави для повернення правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, до повного погашення заборгованості відсутні. З цих підстав, прохає суд у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до банку відмовити в повному обсязі. 10 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] \~про збільшення\~позовних вимог (том 2, а. с. 73-82), зокрема, в частині стягнення з банку на її користь у зв`язку з несвоєчасним та неповним зарахуванням внесених платежів за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року на виконання ухвали ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12, а також невиконанням законних вимог щодо повернення правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння, заборгованість у сумі 105\~147 гривень 86 копійок, яка складається з: пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору) 74 гривні 76 копійок; штрафу у розмірі 10 % від суми простроченого платежу (п. 4.2 кредитного договору) 2\~673 гривні 63 копійки; суми інфляції за період прострочення 1 751 гривня 90 копійок; 3 % річних від простроченої суми 747 гривень 57 копійок та 100\~000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог в цій частині зазначає, що у зв`язку з неправомірними діями банку щодо не зарахування (привласнення) та несвоєчасного зарахування здійснених нею платежів по кредитному договору на виконання рішення суду, безпідставне нарахування банком інфляційного збільшення боргу на суму боргу без урахування сплачених нею платежів на виконання рішення суду, а також штучне збільшення боргу шляхом нарахування інфляційного збільшення на додаткове обтяження (проценти; штраф, стягнутий за рішенням суду, який не зараховувався банком більше 8 місяців), незаконною відмовою банку повернути їй правовстановлюючі документи на належне їй домоволодіння, що на її думку, порушує її законні права, як власника предмета іпотеки, а також порушує її законні інтереси, як споживача банківських послуг, внаслідок чого їй була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок чого вона змушена звертатись до суду за захистом своїх прав, нести витрати на судового експерта, витрачати час на численні судові засідання, відриваючись від роботи, сім`ї та занять, а тому з урахуванням завданих їй душевних страждань та їх характеру, прохає суду стягнути з банку на її користь моральну шкоду у сумі 100\~000 гривень, що вважає справедливою сатисфакцією в даних правових відносинах. 24 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява представника\~банку адвоката Мовчана О.С. про зменшення\~позовних вимог з 108\~378 гривень 72 копійки до 103\~617 гривень 46 копійок (том 2, а. с. 93 та на звороті). В обґрунтування заяви зазначає, що банком було здійснено перевірку розрахунку та встановлено, що кредитна заборгованість [PERSON] погашена на суму 232\~809 гривень 93 копійки, тоді як залишок заборгованості становить 311\~719 гривень 39 копійок, відтак інфляційні витрати внаслідок невиконання рішення суду становлять 103\~617 гривень 46 копійок. 01 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] \~про збільшення\~позовних вимог (том 2, а. с. 119-131), зокрема, в частині стягнення з банку на її користь у зв`язку з несвоєчасним та неповним зарахуванням внесених платежів за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року на виконання ухвали ВССУ від 13 листопада 2013 року у справі № 419/607/12, а також невиконанням законних вимог щодо повернення правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння, заборгованість у сумі 105\~632 гривні 99 копійок, яка складається з: пені у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору) 81 гривня 57 копійок; штрафу у розмірі 10 % від суми простроченого платежу (п. 4.2 кредитного договору) 2\~670 гривень 01 копійка; суми інфляції за період прострочення 2\~065 гривень 62 копійки; 3 % річних від простроченої суми 815 гривень 79 копійок та 100\~000 гривень моральної шкоди. Ухвалою суду від 31 січня 2024 року справу прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 18 березня 2024 року (том 11, а. с. 41). Ухвалою суду від 18 березня 2024 року у справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено справу до розгляду по суті (том 11, а. с. 52). 29 квітня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення [PERSON] по суті справи (том 11, а. с. 167), в яких вона позовні вимоги банку не визнає, проти їх задоволення заперечує. Стверджує, що відсутні правові підстави для задоволення первісного позову банку, оскільки нею кредитні зобов`язання перед банком фактично виконані, виконавчі провадження закінчені, що визнано представником банку у судовому засіданні, а відтак дана обставина в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Однак, банк їй довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором не дає, заходів щодо коригування актуальної інформації в Українському Бюро Кредитних Історій не вживає. Вказує, що відсутність правових підстав для задоволення первісного позову банку підтверджується преюдиційним рішенням, зокрема постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17, в якій судом вказано на те, що стягнення судами кредитної заборгованості в національній валюті в еквіваленті за курсом НБУ не змінює змісту такого зобов`язання, не є перешкодою для обрахунку кредитором 3 % річних у валюті зобов`язання та не свідчить про інший предмет спору. Тому вважає, що позов банку не підлягає задоволенню, оскільки індекс інфляції стягненню не підлягає за валютним договором. Щодо правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог зазначає наступне. Так, вказує на те, що незаконна відмова банку від повернення їй правовстановлюючих документів на належне їй домоволодіння та земельну ділянку, яка навіть не є предметом іпотеки, порушує її законні права як споживача банківських послуг, а також умови п. п. 18.11 договору іпотеки № 00204 від 04 квітня 2008 року та норми ст. ст. 936, 938, 949, 953 ЦК України. Крім того, зазначає, що банком порушено умови п. п. 1.2.2 та п. 3.4 кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD в частині своєчасного зарахування здійснених нею платежів по кредиту, оскільки такі взагалі привласнені банком, що в свою чергу, порушує вимоги ст. ст. 1068, 1073 ЦК України. Стверджує, що такими діями банку також порушено п. п. 4.1 та 4.2 кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 00206/RD, ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів і Україні» та ст. ст. 11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», чим їй, в свою чергу, завдано збитків та моральну шкоду, а тому вважає, що її зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Представник ПАТ «МТБ Банк» - адвокат Мовчан О.С., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги банку підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Водночас, зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнав, прохав суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі (том 11, а. с. 207). У судове засідання [PERSON] не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності (том 11, а. с. 208), в якій позовні вимоги банку не визнала, проти їх задоволення заперечувала, натомість зустрічний позов підтримала в повному обсязі, прохала суд його задовольнити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», який перейменовано на ПАТ «МТБ БАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 00206/RD, відповідно до умов якого останній надано банком кредитні кошти терміном з 04 квітня 2008 року до 03 квітня 2028 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 70 572 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, у сумі 58 000 доларів США, а також у сумі 6 192 доларів США на сплату страхових платежів та 6 380 доларів США на сплату страхових платежів від нещасних випадків зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та зі сплатою комісії за обслуговування кредиту 0 гривень, комісії за надання кредиту 292 гривні 90 копійок (том 1, а. с. 246-249 та на звороті). 18 грудня 2009 року до вказаного договору сторонами було укладено додаткову угоду № 1, за умовами якої, зокрема, сторони дійшли згоди, що на дату підписання цієї додаткової угоди заборгованість за основним боргом за кредитним договором складає 56 607,66 доларів США, та пункт 1.1 кредитного договору викладено в новій редакції, де, зокрема, термін погашення змінено на 03 квітня 2029 року (том 1, а. с. 250-259). 04 квітня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] надає в іпотеку банку нерухоме майно, а саме будинок [ADDRESS] (том 2, а. с. 16-20). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року у справі № 419/607/12 позовні вимоги ПАТ «МАРФІН БАНК» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованість за кредитним договором № 00206/RD від 04 квітня 2008 року у сумі 526\~067 гривень 56 копійок, з яких: кредитні кошти - 447\~706 гривень 05 копійок; проценти на основну суму боргу - 77\~461 гривня 51 копійка; пеня за несплачену суму кредиту - 300 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом - 300 гривень; штраф за невиконання прийнятих зобов`язань - 300 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 гривень, а всього 529\~286 гривень 56 копійок (том 1, а. с. 5а-10). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року вказане рішення суду від 01 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ «МАРФІН БАНК» задоволено та стягнено солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2008 року станом на 16 січня 2012 року, яка складається з: кредитних коштів - 56 034,70 доларів США, що складає 447\~706 гривень 05 копійок; процентів на основну суму боргу - 9\~695,05 доларів США, що складає 77\~461 гривню 51 копійку; пені за несплачену суму кредиту - 300 гривень; пені за несплачені проценти за користування кредитом - 300 гривень; штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань - 18\~761 гривня 76 копійок, а всього 544\~529 гривень 32 копійки, та вирішено питання розподілу судових витрат (том 1, а. с. 12-16). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року вищевказане рішення апеляційного суду в частині солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором в сумі 544\~529 гривень 32 копійки, з яких: кредитні кошти 447\~706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу 77\~461 гривня 51 копійки, пеня за несплачену суму кредиту 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом 300 гривень скасовано, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором у сумі 526\~067 гривень 56 копійок, з яких: кредитні кошти - 447\~706 гривень 05 копійок, проценти на основну суму боргу - 77\~461 гривня 51 копійка, пеня за несплачену суму кредиту - 300 гривень, пеня за несплачені проценти за користування кредитом - 300 гривень, залишено в силі. Рішення апеляційного суду в частині стягнення з [PERSON] штрафу за невиконання взятих зобов`язань у розмірі 18\~761 гривня 76 копійок залишено в силі (том 1, а. с. 17-22). Постановою старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Грекової А.В. від 05 травня 2016 року відкрито виконавче провадження № 51005872 з виконання виконавчого листа № 419/607/12 (том 1, а. с. 55) щодо стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості у сумі 526\~067 гривень 56 копійок. Крім того, постановою старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Грекової А.В. від 05 травня 2016 року відкрито виконавче провадження № 51005972 з виконання виконавчого листа № 419/607/12 (том 1, а. с. 53) щодо стягнення з [PERSON] на користь банку штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань у сумі 18\~761 гривня 76 копійок. 25 січня 2017 року постановами старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Титова С.І. у виконавчих провадженнях № 51005872 та № 51005972 звернено стягнення на доходи боржника [PERSON] (том 1, а. с. 54, 56). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року у справі № 204/5698/17 (том 1, а. с. 57-58), задоволено заяву [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Визнано виконавчий лист № 2, виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 29 січня 2015 року у справі № 419/607/12 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» штрафу за невиконання прийнятих зобов`язань у розмірі 18\~761 гривня 76 копійок, таким що не підлягає виконанню. Так, зі змісту вказаної ухвали суду, з-поміж іншого, вбачається, що 20 жовтня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про закриття виконавчого провадження ВП № 51005972 у зв`язку з його повним виконанням. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року у справі № 204/4089/15-ц частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» до [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року та укладеним в його забезпечення договором іпотеки, яка станом на 27 квітня 2015 року становила 83 788,66 долари США, що еквівалентно за курсом НБУ на 27 квітня 2015 року 1 881\~189 гривень 48 копійок, з яких: кредитних коштів - 54 441,51 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 27 квітня 2015 року 1 222 299 гривень; процентів на основну суму боргу - 29 347,15 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 27 квітня 2015 року 658\~890 гривень 48 копійок; заборгованість за пенею та штрафами в сумі 1 745\~692 гривні 34 копійки, з яких: пеня за несплачену суму кредиту, стягнута за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року в частині, залишеній в силі, 300 гривень; пеня за несплачену суму кредиту за період з 27 квітня 2014 року по 26 квітня 2015 року 1 338\~417 гривень 41 копійок; пеня за несплачені проценти за користування кредитом, стягнута за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2013 року в частині, залишеній в силі, 300 гривень; пеня за несплачені проценти за користування кредитом за період з 27 квітня 2014 року по 26 квітня 2015 року 192\~478 гривень17 копійок; штраф, стягнутий за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року, в частині, залишеній в силі за ухвалою суду від 13 листопада 2013 року у справі за невиконання прийнятих зобов`язань на підставі пункту 4.2.1 кредитного договору, 18\~761 гривня 76 копійок; штраф, на підставі пункту 20 договору іпотеки за невиконання прийнятих зобов`язань, передбачених пунктом 18.1 договору іпотеки 97\~717 гривень 50 копійок; штраф, на підставі пункту 20 договору іпотеки за невиконання прийнятих зобов`язань, передбачених пунктом 18.8 договору іпотеки - 97\~717 гривень 50 копійок; звернено стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, загальною площею 71,8 кв. м, житловою площею 42,8 кв. м за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П. 04 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1324, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером № 5726338 від 04 квітня 2008 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С. П., що згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 квітня 2008 року за № 18337820, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», зареєстрований як окремий виділений в натурі об`єкт права власності, шляхом продажу даного майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу предмету іпотеки не нижче 390 870 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» судовий збір у сумі 3 654 гривні. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до ПАТ «Марфін Банк» про визнання договору іпотеки припиненим відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2015 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року». Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційні скарги рішення апеляційного суду від 04 квітня 2016 року в частині вирішення позову ПАТ «МАРФІН БАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційного інстанції, в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про визнання припиненим договору іпотеки судові рішення залишено без змін. Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2015 року у справі № 204/4089/15-ц в частині задоволення позову ПАТ «Марфін Банк» скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову банку відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 204/4089/15-ц постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Так, судом було зазначено, що оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком у січні 2012 року позову до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак ПАТ «Марфін Банк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у червні 2015 року, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, то підстави для задоволення позову відсутні. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року у справі № 204/3530/17 у задоволенні позову ПАТ «МТБ Банк» до [PERSON] про стягнення боргу, в тому числі 3 % річних, відмовлено (том -1, а. с. 65-70 та на звороті). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року у справі № 204/3530/17 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року в оскаржувальній частині залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «МТБ Банк» трьох процентів річних скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «МТБ Банк» 92\~579 гривень 33 копійки 3 % річних станом на 06 червня 2017 року. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПАТ «МТБ Банк» до [PERSON] про стягнення штрафу змінено, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови (том 3, а. с. 52-62). Так, у цій справі, що переглядалася, нарахування трьох процентів річних за неповернення основного боргу за договором банком було проведено відповідно до поточної заборгованості у періоді нарахування з 06 червня 2014 року по 05 червня 2017 року, сума якої визначена у валюті зобов`язання згідно кредитного договору № 00206/RD від 04 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (станом на початок періоду в розмірі 54 441,51 долари США. Верховний Суд вказав на те, що за таких обставин суди не врахували того, що при обрахунку трьох процентів річних за основу може братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні; стягнення судами кредитної заборгованості в національній валюті в еквіваленті за курсом НБУ не змінює змісту такого зобов`язання, не є перешкодою обрахунку кредитором трьох процентів річних у валюті зобов`язання та не свідчить про інший предмет спору. Таким чином, Верховний Суд вказав на те, що суди зробили помилковий висновок про те, що три проценти річних нараховані позивачем виходячи із заборгованості станом на 06 червня 2017 року саме за кредитним договором, а не за рішенням суду, відповідно, про відмову у задоволенні позову в частині стягнення трьох процентів річних, нарахованих на основну суму боргу за кредитним договором. 03 лютого 2022 року постановою державного виконавця Чечелівського ВДВС у місті Дніпрі Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Савенко О.О. закінчено виконавче\~провадження ВП\~№ 51005872\~на підставі\~п.\~9\~ч.\~1\~ст.\~39,\~ст.\~40\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження»,\~тобто у\~зв`язку з\~його повним\~виконанням (том 3, а. с. 47). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовних вимог банку про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207\~ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Приписами ч. 2 ст.\~625\~ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625\~ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~99\~Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 524\~ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Приписами ст.\~533\~ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. За приписами ст. 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то приписи ч. 2 ст.\~625\~ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Такий правовий висновкок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, і Верховний Суд від цього висновку не відступав. Більш того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц, від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц, від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, від 16 березня 2021 року у справі № 905/392/20 та від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20. Так, у своїй постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20 Верховний Суд, разом з цим, вказав на те, що кредитор, який,

Outcome: partial