Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідачку батьківських прав щодо дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позов мотивує тим, що він 03 вересня 2011 року уклав шлюб з [PERSON] у віддлі ДРАЦС Яворівського РУЮ Львівської області. актовий запис № 65. Від спільного подружнього життя із відповідачкою у них народилося двоє дітей (двійнята): [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] , які проживають за адресою: [ADDRESS] разом з ним. Зазначає, що [PERSON] в липні 2024 року, забрала свої речі, залишила дітей і вибула у невідомому напрямку. По телефону повідомила, що вона не мас наміру повертатися, оскільки в неї є інші стосунки з мужчиною і вони мають намір створити нову сім?ю. Піклування про їхніх спільних дітей покладає на нього. З липня 2024 року по даний час відповідач повністю ухиляється від виконання своїх обов?язків щодо виховання дітей, не здійснює жодного матеріального забезпечення дітей, не спілкується з ними. Діти повністю знаходяться на його утриманні. Зазначені ним обставини є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 09 грудня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання. 12 березня 2025 року на адресу суду надійшло рішення Виконавчого комітету Яворівської міської ради №38 від 13 лютого 2025 року про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 19 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] вказав, що позов підтримує у повному обсязі, додаткового пояснив таке. Діти близько року проживають з ним, він займається їхнім вихованням та утриманням самостійно. Місце перебування відповідачки йому не відоме, вона жодного разу не навідувала дітей, не цікавилась ними. Зазначив, що за час спільного життя з відповідачкою, остання інколи не ночувала вдома, не повідомляла де вона. Діти інколи згадують про маму, але не сумують за нею. Вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав не суперечать інтересам дітей, оскільки вона самоусунулась від виховання дітей, близько року не бачила їх і не цікавилась їх життям. Окрім цього, в телефонному режимі повідомила йому, що відмовляється від дітей, так як хоче влаштувати своє особисте життя з іншим чоловіком. Вказав, що планує подати до суду позов про розірвання шлюбу. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов та пояснення, надані його довірителем, додатково зазначив таке. Відповідач протягом тривалого часу самоусунулась від виховання і утримання дітей. Відомо, що відповідач перебуває у стосунках з іншим чоловіком і не хоче, щоб діти проживали з ними. Стосовно висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав, зазначив, що такий складений у лютому 2025 року, комісія не з`ясувала думки відповідачки та не було її заяви про визнання позову на той момент. Відповідач визнала позов, та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, відтак, висновок є неактуальним. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибула, однак подала заяву про визнання позову, просить проводити розгляд справи за її відсутності. Також надала нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на позбавлення її батьківських прав щодо її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Виконавчого комітету Яворівської міської ради Яворівського району Львівської області (як органу опіки та піклування) в судове засідання не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Також у поданій заяві просить врахувати висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням Виконавчого комітету Яворівської міської ради Яворівського району Львівської області № 38 від 13 лютого 2025 року. Відповідач [PERSON] позов визнала, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суду наявні законні підстави для прийняття визнання позову та ухвалення рішення про задоволення позову. Частиною 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінивши доводи позивача та його представника, заяву відповідача про визнання позову, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03 вересня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 03 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області. Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Яворівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Яворівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Судом встановлено, що [PERSON] проживає разом зі своїми дітьми: [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальних громад №2024/013241352, 2024/013241489, 2024/013241488 від 01 листопада 2024 року. Рішенням Виконавчого комітету Яворівської міської ради затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] №38 від 13 лютого 2025 року. [PERSON] на засідання комісії з питань захисту прав дітей не з`явилася. Враховуючи те, що матір дітей, [PERSON] не притягалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов?язків та не перебувала на обліку в соціальних службах, виконавчий комітет Яворівської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, вважає, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків і не виявила фактів, які б підтверджували свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов?язків по вихованню дітей. Виконавчий комітет Яворівської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , заданих обставин є недоцільним та безпідставним. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, вказано, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з дитини ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення даної норми дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, у рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/24223/18. Як стверджує позивач та описано вище, відповідач [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не займається їх вихованням, не цікавиться їх навчанням, не спілкується з дітьми, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, морально та матеріально не утримує. Наведене також підтверджується заявою № 1486 від 16 червня 2025 року, посвідченою приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В., відповідно до якої [PERSON] надала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також її заявою про визнання позову. Наведені докази, які описано вище, в їх сукупності належним чином підтверджують, що, відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своїх неповнолітніх дітей, а також факт визнання відповідачем позову, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Щодо Висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] №38 від 13 лютого 2025 року, суд зазначає таке. Згідно ч.6 ст. 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитись з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно правового висновку Верховного суду у справі №685/511/19, висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, і суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обгрунтованим та суперечить інтересам дитини. Вказану правову позицію викладено також у постанові Верховного суду від 06 травня 2020 року у справі № 61-1344св20. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] , яка визнала позовні вимоги, батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] є виправданим та доцільним, відповідатиме найвищим інтересам дітей, отже позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За подання позовної заяви [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок, що підтверджується квитанцією 05 листопада 2024 року Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнала, тому відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Зважаючи на наведене з [PERSON] слід стягнути 605,60 гривень на користь [PERSON] , що становить 50 відсотків сплаченого судового збору.

Outcome: approved