Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

09 травня 2025 року до Корольовського районного суду міста Житомира надійшла позовна заява [PERSON] до АТ «Сенс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Корольовський ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про скасування арешту нерухомого майна. Позовна заява підписана та подана до суду представником позивача адвокатом Пилипчуком Ю. Г. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру позивач набула на підставі договору міни, який укладений 19 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 1.2 вказаного договору міни квартир у володіння, користування та розпорядження [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] . Договір міни квартир 19 серпня 2017 року посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стаком В. Я., реєстраційний номер - 10091. Право власності позивача на вказану квартиру зареєстровано 19 серпня 2017 року, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивачу стало відомо, що 24 жовтня 2018 року державним виконавцем Корольовського ВДВС міста Житомира ГТУЮ в Житомирській області у виконавчому провадженні № [NUMBER] накладено арешт на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Позивач звернулась до Корольовського ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про вилучення запису про обтяження її майна та скасування арешту квартири. Листом від 16 січня 2024 року Корольовський ВДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомляє, що на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 755/1918/15-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 1 901 366, 95 гривень. 21 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Орган ДВС також повідомив, що наразі відсутні підстави для зняття арешту у виконавчому провадженні № [NUMBER], оскільки виконавець не встановив жодної з підстав, які передбачені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в усіх інших випадках арешт може бути знятий лише за рішенням суду. Представник позивача додає, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири та отримала її у власність без обтяжень. У виконавчому провадженні № [NUMBER], при примусовому виконанні якого накладено спірний арешт, вона не була стороною. Безпідставне накладення арешту на нерухоме майно порушує її права власності на квартиру, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. На підставі наведеного [PERSON] просить скасувати арешт квартири [ADDRESS] , який накладений постановою про арешт майна боржника, серія та номер [NUMBER], видана 24 жовтня 2018 року Корольовським ВДВС міста Житомир ГТУЮ у Житомирській області. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 14 травня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 27 травня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що 13 листопада 2014 року рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків № 1783/14 частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 884 095,49 гривень. 20 квітня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва у справі № 755/1918/15-ц постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа на виконання вищевказаного рішення третейського суду. Примусове виконання виконавчого документу здійснювалось Корольовським ВДВС міста Житомир ГТУЮ у Житомирській області, виконавче провадження № [NUMBER]. На виконання рішення третейського суду коштів стягнуто не було. В даному випадку відповідач - АТ «Сенс Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», спірний арешт на майно позивача не накладав. Жодних прав позивача банк не порушував, адже спірний арешт накладено органом ДВС. Боржником у виконавчому провадженні був [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємці боржника до участі в справі не залучені. На переконання представника відповідача, саме спадкоємці боржника [PERSON] є належними відповідачами у цій справі, оскільки підставою для накладення спірного арешту стало неналежне виконання боржником рішення третейського суду. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 02 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Сенс Банк» про витребування доказів. Ухвалою суду від 02 липня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Біленький В. В. у судове засідання не з`явилася, заявою від 29 вересня 2025 року просить розгляд справи здійснювати без його участі. У вказаній заяві представник позивача також зазначає про підтримання позовних вимог та просить позов задовольнити. Представник відповідача АТ «Сенс Банк» Михніцький Г. Ю. у судове засідання не з`явилась, заявою від 21 серпня 2025 року просить розгляд справи здійснювати без участі представника банку. У вказаній заяві представник відповідача також зазначає, що арештоване майно жоним чином не стосується інтересів банку, оскільки таке не належало боржнику. Орган ДВС помилково арештував майно, яке не належало боржнику, а тому банк не порушував права позивача і не може бути відповідачем у цій справі. Представник третьої особиКорольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, попередньо заявив про розгляд справи без його участі. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 13 листопада 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в розмірі 1 884 095,49 гривень та 17 027 гривень третейського збору. 27 квітня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 755/1918/15-ц на примусове виконання рішення Третейського суду при Асоціації українських банків в справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Примусове виконання вищевказаного виконавчого листа здійснювалось Корольовським ВДВС міста Житомир ГТУЮ у Житомирській області, виконавче провадження № [NUMBER]. Суд установив, що постановою старшого державного виконавця Корольовського ВДВС міста Житомир ГТУЮ у Житомирській області Журавель О. В. від 24 жовтня 2018 року при примусовому виконанні виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва № 755/1918/15-ц (виконавче провадження № [NUMBER]) накладено арешт на майно боржника [PERSON] . Державний виконавець установив, що боржнику [PERSON] на праві власності належить 1/7 частина квартири [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання боржником зобов`язань державний виконавець постановив накласти арешт на 1/7 частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . В подальшому, 21 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначає, що спірний арешт майна накладено 24 жовтня 2018 року в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості. При цьому, вона не була боржником у вказаному виконавчому провадженні та зареєструвала право власності на квартиру в 2017 році, тобто ще до накладення спірного арешту. Суд установив, що 19 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни квартир, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сетаком В. Я. Відповідно до п. 1.2 цього договору міни у володіння, користування та розпорядження [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] . Копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 серпня 2017 року підтверджено, що 19 серпня 2017 року [PERSON] зареєструвала за собою право приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 січня 2024 року підтверджено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано 19 серпня 2017 року на підставі договору міни квартир № 10091 від 19 серпня 2017 року. Разом з тим, в Реєстрі права власності збереглись архівні записи від 2004 року про те, що вказаний об`єкт нерухомого майна належав на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (кожному по 1/7 частки). Відомостями про державну реєстрацію обтяжень підтверджено, що квартира за за адресою: [ADDRESS] обтяжена арештом, номер запису про обтяження - 28517033 (спеціальний розділ). Підстава арешту - постанова про арешт майна боржника від 24 жовтня 2018 року, номер: 43651249, видавник - Корольовський ВДВС м. Житомир ГТУЮ у Житомирській області. Суд установив, що [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на [PERSON] . Наведене підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15 липня 2022 року. [PERSON] зверталась до Корольовського ВДВС міста Житомира Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) та до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту з квартири, яка належить їй на праві власності. Листом від 16 лютого 2024 року Корольовський ВДВС міста Житомира Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) повідомляє [PERSON] про те, що згідно записів в АСВП відомості про відкриті виконавчі провадження відносно неї відсутні. Листом від 26 березня 2025 року Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) повідомляє, що спірний арешт квартири накладено державним виконавцем Корольовським ВДВС м. Житомир ГТУЮ у Житомирській області при примусовому виконанні виконавчого провадження № [NUMBER]. 21 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Матеріали виконавчого провадження № [NUMBER] знищені у зв`язку з закінченням строку зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в даному випадках арешт може бути знятий лише за рішенням суду. Таким чином, предметом спору в цій справі є скасування арешту нерухомого майна, який накладений державним виконавцем в ході примусового виконання виконавчого провадження № [NUMBER], в якому стягувачем було ПАТ «Укрсоцбанк», а боржником - [PERSON] . Позивач у цій справі не є стороною виконавчого провадження. З наведеного вбачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] підтверджено, що боржник у виконавчому провадженні № [NUMBER] - [PERSON] помер [INFO] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України. Вирішуючи спір у цій справі, суд ураховує, що права позивача як власника нерухомого майна підлягають захисту судом, оскільки спірний арешт квартири накладений в межах примусового виконання виконавчого провадження № [NUMBER], де позивач не була боржником. Досліджені матеріали справи свідчать, що спірний арешт накладено державним виконавцем на майно боржника [PERSON] , однак достовірно встановлено, що станом на дату накладення арешту (24 жовтня 2018 року) квартира за адресою: [ADDRESS] не належала боржнику [PERSON] , оскільки [PERSON] набула право власності на вказану квартиру ще 19 серпня 2017 року на підставі договору міни квартир. За таких умов наявність запису про арешт нерухомого майна позивача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Суд відхиляє доводи представника відповідача АТ «Сенс Банк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», про те, що банк є неналежним відповідачем у цій справі. У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 зроблено висновок про те, що особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що належними відповідачами в цій справі, на його думку, є спадкоємці боржника [PERSON] . Суд відхиляє такі аргументи та зазначає, що рішення у цій справі не може вплинути на права, обов`язки та/чи охоронювані законом інтереси спадкоємців [PERSON] , адже нерухоме майно, скасування арешту якого є предметом спору в цій справі, не може входити до складу спадщини після смерті [PERSON] , оскільки не належало останньому на день смерті. Також суд ураховує, що спірний арешт нерухомого майна накладено в межах виконавчого провадження, де стягувачем було ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк». Наведене свідчить, що спірний арешт було накладено саме з метою забезпечення виконання боржником зобов`язань на користь банку. Та обставина, що банк не вживав безпосередніх активних дій з метою накладення арешту на майно позивача не може бути підставою для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна. Суд ураховує, що позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, не може захистити своє порушене право власності на нерухоме майно. З наведених мотивів суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Розподіл судових витрат. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Таким чином, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги висновок суду про задоволення позову, з АТ «Сенс Банк» слід стягнути на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 211,2, гривень. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Суд установив, що 02 квітня 2025 року між адвокатом Пилипчуком Ю. Г. та клієнтом [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги № 3/59/25. Відповідно до п. 2.1 цього договору розмір та порядок виплати гонорару адвоката визначається за домовленістю між адвокатом та клієнтом та зазначаються в додатках до цього договору. Суд ураховує, що сторона позивача ані до позовної заяви, ані на дату розгляду справи не надала відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а також доказів, які свідчать про фактичну оплату гонорару адвоката. Суд ураховує, що витрати сторони на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність таких доказів позбавляє суд можливості дійти переконливого висновку про реальне понесення позивачем витрат на правову допомогу у цій справі. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у матеріалах цієї справи відсутнє належне документальне підтвердження понесених витрат позивача на правову допомогу в, а тому підстав для розподілу витрат на правничу допомогу адвоката відсутні.

Outcome: approved