Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

12 листопада 2024 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки і піклування Студенянської сільської ради Вінницької області про позбавлення батьківських прав, зміну розміру аліментів, в якій позивач просить суд позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , який народився [INFO] , змінити розмір аліментів, призначених згідно рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року в справі № 142/1907/14- щодо стягнення з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , який народився [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн на одну дитину, в сумі 50,00 грн. в місяць, з дати подання заяви до досягнення дитиною повноліття, на стягнення в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, до досягнення нею повноліття, витребувати в Органі опіки та піклування Студенянської сільської ради письмовий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення [PERSON] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , який народився [INFO] , судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 23 лютого 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області. В цьому шлюбі у них з відповідачем [INFO] народилась дитина - син [PERSON] . Цей шлюб розірвано рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року в справі № 142/1907/14-ц. Вказаним рішенням також з відповідача стягнуто аліменти на утриманя спільної дитини - сина [PERSON] , в твердій грошовій сумі в розмірі 50,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що з вересня 2014 року вона з сином проживає в с. Гонорівка Тульчинського району Вінницької області. Позивач зазначає, що 09 березня 2023 року вона уклала шлюб з [PERSON] , з яким мають двох спільних дітей - синів [PERSON] , який народився [INFO] , та сина [PERSON] , який народився [INFO] . Зазначає, що чоловік не робить різниці між дітьми, вони проживають однією родиною, матеріально та житлом забезпечені. Між дітьми та чоловіком є стійкі сімейні відносини, та відсутні обставини, які могли б негативно впливати на їх психологічний стан. ЇЇ чоловік піклується про всіх дітей, не розділяючи за походженням. В родині сформувались сталі соціальні звязки, підтвердженням чому є статус родини як багатодітної. Позивач зазначає, що з часу припинення шлюбних відносин в 2013 році до даного часу [PERSON] жодного разу не поцікався долею дитини, навчанням, умовами проживання. Він з ним не спілкується, ані особисто, ані телефоном, не відвідує, не комунікує жодним чином. Син взагалі його не памятає та вважає батьком теперішнього чоловіка позивача. Відповідача не цікавить, в яких умовах проживає його дитина, чи забезпечений матеріально, чим цікавиться та які має інтереси чи схильності. Позивач вказує, що не створює жодних перешкод для спілкування відповідача з сином або їх відвідань, поїздок дитини до місця проживання відповідача, про те такого спілкування немає. Відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини навіть в такому незначному розмірі, що свідчить про абсолютне несприйняття ним свого батьківського обов`язку. Підставою для звернення з даним позовом позивач вказує, що своє бажання створити для дітей середовище, в якому б вони почували б себе захищеними, потрібними та оточеними батьківською любов`ю, саме сімейне середовище, де дітям приділяється рівна всебічна увага, сприяє їх духовному, фізичному та головне, інтелектуальному розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач не виконує рішення суду в межах встановленого розміру. На даний час дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Потреби дитини зростають, тому є значна потреба в коштах для її повноцінного матеріального забезпечення, придбання взуття та одягу навчальних посібників, тощо. Згідно з роз`яcненнями, що містяться в п.23постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006року №3«Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів розмір аліментів, визначений судовими рішеннями або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 Сімейного кодексу України зазначених ст.ст. 182-184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 року виклав висновок, в якому зазначено, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Оскільки добровільно сплачувати аліменти відповідач відмовляється, позивач змушена просити суд змінити спосіб стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , який народився [INFO] , з твердої грошової суми на частку в доході (заробітку) в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 12 листопада 2024 року, зазначену справу було передано на розгляд судді Нестеруку В.В. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, судом 13 листопада 2024 року було направлено запит до Степанівської сільської ради Одеської області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] 18 листопада 2024 року на адресу суду від Степанівської сільської ради Одеської області надійшла відповідь за вих. № 2431 від 18 листопада 2024 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 листопада 2024 року було відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали, проведення підготовчого засідання призначено на 11 годину 30 хвилин 17 грудня 2024 року. 17 грудня 2024 року у зв`язку з відсутністю у суду відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи підготовче засідання було відкладено на 10 годину 00 хвилин 28 січня 2025 року. 17 січня 2025 на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: органу опіки і піклування в особі служби у справах дітей Студенянської сільської ради надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав батька [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] 28 січня 2025 року за клопотанням представника позивача підготовче засідання було відкладено на 10 годину 30 хвилин 27 лютого 2025 року. 27 лютого 2025 року дану цивільну справу було знято з розгляду до 10 години 00 хвилин 27 березня 2025 року у зв`язку із перебуванням головуючого судді Нестерука В.В. у відпустці. Ухвалою суду від 27 березня 2025 року було закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 09 годину 30 хвилин 25 квітня 2025 року. В подальшому судові засідання в даній справі відкладалися та в них оголошувалася перерва з різних підстав, зокрема, через неявку учасників, в тому числі через неявку відповідача, про якого були відсутні відомості про вручення судової повістки, та за клопотанням учасників справи. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Близнюк В.В. в судовому засіданні 26 вересня 2025 року позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання, в тому числі, призначене на 26 вересня 2025 року не з`явився, та на адресу суду повернулись конверти з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, в яких за встановленою судом адресою реєстрації місця проживання відповідачу було направлено повістки про виклик до суду, з відміткою відділення поштового зв`язку про невручення через відсутність адресата за вказаною адресою. При цьому суд враховує, що відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відзиву на позовну заяву та будь-яких заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки два рази, відзив на позовну заяву не подав, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ч. 1 ст. 280, ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки і піклування Студенянської сільської ради Вінницької області свого уповноваженого представника в судове засідання 26 вересня 2025 року не направила, проте в матеріалах справи наявна заява начальника служби у справах дітей Студенянської сільської ради Вінницької області Подолян Н., в якій вона просить розгляд справи проводити без участі представника третьої особи та зазначає про відсутність заперечень проти позовних вимог. Свідок [PERSON] надючи пояснення суду вказав, що він являється сусідом позивача, позивача знає з дитинства, що позивач дітей виховує сама, відповідача не бачив, до свого сина [PERSON] він не приїзджає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона троюрідна сестра позивача, позивач проживає в с. Гонорівка разом з дітьми, веде господасртво, діти в неї завжди доглянуті, відповідача- батька сина позивача [PERSON] бачила один раз в 2009 році, коли він приїздив до батьків позивача, від самого [PERSON] ніколи ніяких розмов про батька не чула. Неповнолітній [PERSON] , надаючи пояснення в присутності психолога КУ "Центр професійного розвитку педагогічних працівників" [PERSON] , зазначив, що свого батька не бачив жодного разу, про його існування знає тільки зі слів матері, а бачив його тільки на фотографіях, які показувала мама, батько жодного разу його не відвідував, не телефонвав, на свята не приїздив, подарунків та будь-якої долпомоги він від нього не отримував. Суд, заслухавши позивача та її представника, пояснення свідків, неповнолітнього [PERSON] , дослідивши позовну заяву та долучені до неї документи, вивчивши інші матеріали даної цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року було розірвано шлюбу між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 23 лютого 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області за актовим записом № 11 ( а.с.9-10) Також судом встановлено, що сторони по справі являються батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11) та який після розірвання шлюбу відповідно до рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2024 року був залишений на вихованні матері [PERSON] . З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданного Піщанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 09 березня 2023 року вбачається, що 09 березня 2023 року [PERSON] було зареєстровано шлюб з [PERSON] (а.с.8) Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.19). 25 жовтня 2021 року Управлінням соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації [PERSON] та [PERSON] було видано посвідчення серії [NUMBER] , пред`явник якого має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей зі строком дії до 22 серпня 2029 року (а.с.21) Відповідно до витягу № 32 про зареєстрвоаних у жиловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] , власником якого являється [PERSON] , за зазначеню адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.22) Відповідно до довідки Гонорівського старостинського округу № 1 Студенянської сільської ради Вінницької області № 110 від 09 листопада 2023 року, згідно акту обстеження № 10 від 24.08.2023 року [PERSON] [INFO] , проживає за адресою [ADDRESS] разом з ним за даною адресою фактично проживають: [PERSON] [INFO] , [PERSON] - [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с.23) Відповідно до характеристики на [PERSON] , 2011 року народження, учня 8 класу Комунального закладу «Гонорівська гімназія Студенянської сільської ради Вінницької області», наданої Комунальним закладом «Гонорівська гімназія Студенянської сільської ради Вінницької області» 10 жовтня 2024 року за вих. № 01-23/50, учень виховується мамою [PERSON] , мама приділяє належну увагу вихованню сина, для повноцінного життя та навчання учня створені сприятливі умови, [PERSON] забезпечений сезонним одягом та усім необхідним навчальним приладдям, батько за час навчання дитини у школі з класним керівником та класоводом (у початковій школі) не зв`язувався та школу ніколи не відвідував, [PERSON] фізично розвинений, активний, але особливого інтересу до навчання не проявляє, домашні завдання виконує не систематично, не виявляє зацікавленості до навчання, дружелюбний, має друзів у класі та в гімназії, намагається бути лідером, любить працювати з конструкційними матеріалами, любить фізичну культуру та спорт (а.с.16) Відповідно до довідки-характеристики, наданої Комунальним закладом «Гонорівська гімназія Студенянської сільської ради Вінницької області» 15 жовтня 2024 року за вих. № 01-23, [PERSON] відвідував дошкільний підрозділ навчального закладу в період з 10.09.2014 р. по 31.08.2017р., мати [PERSON] брала активну участь у житті дитини, відвідувала батьківські збори, цікавилася життям дитини, дитину до садочку приводила і забирала мати, батько контакту із дошкільним закладом, де виховувалася дитина не підтримував, із вихователями не спілкувався(а.с.25) Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико- санітарної допомоги» Піщанської селищної ради Вінницької області № 162-06 від 21 жовтня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Піщанській ЛАЗПСМ (сімейний лікар Рябова Л.М. ), мати вчасно з`являлась з дитиною на медичні огляди та на профщеплення (а.с.26) З копії декларації № 0001-4Т93-8МАО про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, укладеної між пацієнтом [PERSON] та лікарем Рябовою Л. М. , слідує, що законним представником пацієнта вказано [PERSON] (а.с.27) З копії акту про обстеження умов проживання, проведеного 14 жовтня 2024 року, складеного за участю начальника служби у справах дітей Подолян Н., в.о. директора КУ «ЦНСП» - Кордонської Т., фахівця КУ «ЦНСП» - Колісник Л., старости - Жука П., за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що за вказаною адресою проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , санітарно-гігієнічні умови умови проживання сім`ї задовільні, діти мають спальні місця, забезпечені одягом, взуттям, засобами гігієни, на час відвідування вдома була мати та діти, батько виконує військовий обов`язок, [PERSON] на запитання чи спілкується він із біологічним батька, відповів, що свого біологічного батька не знає, зі слів матері біологічни1 батько [PERSON] з 2014 року не допомагає, утриманням та вихованням дитини не займається (а.с.28) Згідно довідки Управління соціального захисту населення Тульчинської районної військової адміністрації Вінницької області № 06-10/221 від 19 лютого 2024 року, [PERSON] , ІПН [NUMBER] , жителька [ADDRESS] перебувала на обліку в УСЗН Тульчинська РДА, №3 Піщанка та отримувала тимчасову допомогу на 1 дитину, [PERSON] , коли батьки ухиляються від сплати аліментів згідно Постанови КМУ від 22 лютого 2006 р. N 189 «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме» за період з 01.07.2015р.-31.12.2015р. - 309,60грн.; з 01.01.2016р.-30.06.2016р. - 350,10грн.; з 01.07.2016 р.-з 31.12.2016р. - 368,40грн.; з 01.07.2017р.- 30.06.2017р. - 406,50грн.; з 01.07.2017р.-11.08.2017р. - 247,80грн.; з 12.08.2017р. - 31.12.2017р. - 533,10грн.; з 01.09.2019р. - 30.11.2019р. - 772,33грн.; з 01.12.2019р. - 29.02.2020р. - 822,33грн.;01.02.2021р. - 31.07.2021р. - 1197,50грн (а.с.29) Також судом було отримано висновок органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Студенянськрї сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, затверджений рішенням виконавчого комітету Студенянської сільської ради Вінницької області №4/4 від 15 січня 2025 року, з якого слідує, що відповідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150, 164, 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків, а тому беручи до уваги всі надані матеріали, пояснення матері, свідчення сусідів, враховуючи думку малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з метою захисту його прав та інтересів, служба у справах дітей Студенянської сільської ради вважає за доцільне позбавити громадянина [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.60-63) Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Під час судового розгляду було встановлено, та не спростовано учасниками справи, що з 2014 року та до даного часу неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] . Судом встановлено, що з часу припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] нехтував потребами своєї дитини [PERSON] , порушував право дитини на належне батьківське виховання та не виконував батьківських обов`язків. З 2014 року відповідач проживав окремо від свого сина та його матері в с. Яковлівка Роздільнянського району Одеської області, та не піклувався про фізичний, моральний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя тощо про що свідчать шкільні характеристики, пояснення свідків. Відповідач фактично не підтримує контактів з дитиною, не приймає участі у її вихованні, не проявляє інтересу до дитину, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування, як складової частини виховання, тобто не бере жодної участі в житті динити, про що свідчать досліджені судом докази та встанволені судом обставини. З наведеного вбачається, що відповідач не займається і не має наміру займатися вихованням дитини, виконувати батьківські обов`язки. Водночас, дитина зростає у повноцінній сім`ї і вихованням дитини фактично займається матір та її чоловік. Суд вважає, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, перебуваючи на значній відстані, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Національним законом визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України). Орган опіки та піклування під час розгляду справи у своєму висновку, врахувавши фактичні відносини між сторонами, заслухавши пояснення матері щодо виконання батьківських обов`язків біологічним батьком дитини, пояснення сусідів, думку неповнолітньої дитини, а також відсутність з боку відповідача висловленого бажання спілкуватися з сином та відсутність заперечень проти позбавлення його батьківських прав, з метою захисту прав і законних інтересів дитини, визнав доцільним позбавлення [PERSON] його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Положеннями ч.1, ч. 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. Також у постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Неповнолітній [PERSON] , надаючи суду пояснення в присутності психолога зазначив, що знає, що [PERSON] зазначений як його батько, проте він не пам`ятає як він виглядає, бо в свідомому віці не бачив його жодного разу, тільки на фото, він ніколи не дарував ніяких подарунків, не приїздив та не телефонував йому, проти позбавлення його батьківських прав не заперечує, оскільки батьком його не вважає. При цьому суд враховує, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї, що відповідає правовому висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 13 липня 2022 року. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11 зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Отже, суд приходить до висновку, що біологічний батько [PERSON] - [PERSON] добровільно пішов з життя своєї дитини, протягом близько десяти років не спілкувався з сином, не має з ним психоемоційного контакту, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти, більше того не має наміру виконувати своїх батьківських обов`язків, оскільки будь-яких заперечень проти позбавлення його батьківських прав суду не надав. Водночас дитина, враховуючи її вік, за цей час адаптувалася до відносин у сім`ї з новим чоловіком матері, почувається комфортно у ній, зростає і виховується у благополучній атмосфері. Вказані обставини дають підстави для висновку про наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення [PERSON] батьківських прав, з огляду на його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина. Враховуючи, що судом встановлено, що відповідач втратив інтерес до участі у вихованні свого сина, наміру на відновлення відносин з ним не має, а досліджені судом докази вказують на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину та займатись її вихованням, та змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, беручи до уваги висновки органу опіки та піклування, також думку дитини, з метою забезпечення прав малолітнього [PERSON] , [INFO] , та виходячи саме із інтересів дитини, суд приходить до переконання про те, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] , є обгрунтованими, доведеними та підлягають до задоволення. Таким чином, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановивши правовідносини, що склалися між сторонами, беручи до уваги якнайкращі інтереси дитини, а також те, що відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки понад десять років, суд приходить до висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя, оскільки позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку за відсутності фактичного духовного зв`язку між батьком та сином, скасує лише правовий зв`язок між ним та його дитиною. При цьому суд зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки відповідно до частини першої статті 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною, а згідно з частинами першою-другою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав; поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Крім того, з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач, а також наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що вимоги про зміну розміру аліментів, призначених згідно рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року в справі № 142/1907/14- щодо стягнення з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , який народився [INFO] , з твердої грошової суми в розмірі 50,00 грн. на 1/4 частки від усіх видів заробітків відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення нею повноліття, слід задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до рішення рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року було стягнуто з [PERSON] , [INFO] , жителя [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 50 гривень на дитину щомісячно, починаючи з 23 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів щодо боржника [PERSON] , виданого Роздільнянським Відділом ДВС у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 08 жовтня 2024 року за вих. № 22416 станом на 08 жовтня 2024 року за [PERSON] рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 94703,86 грн (а.с.30-36) Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батьків та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, зміна способу стягнення аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані між собою. Зазвичай зміна способу стягнення аліментів може тягнути і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У зв`язку з покращенням матеріального становища платника аліментів одержувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення їх розміру. При цьому, на відміну від зміни розміру аліментів (ст. 192 СК України), визначених за рішенням суду, законом не визначено переліку підстав для зміни способу стягнення аліментів. Право вимагати заміни способу присудження аліментів може обумовлюватися мінливістю життєвих обставин, зазначених ст.182 - 184 СК України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. При цьому суд повинен враховувати встановлені ч. 2 ст. 182 СК України гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не лише норми ст. 192 СК України, але й низка інших норм, які регулюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, зокрема: ст. 181 «Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину», ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі». Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку дитини є загальновідомими та не потребують доказування. Із урахуванням цього, доведеним є факт, що потреба в коштах для утримання і розвитку дитини істотно зросла, тому виникли підстави для вимоги до платника аліментів про збільшення їх розміру шляхом зміни способу їх стягнення. Суд наголошує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дітей таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Разом з тим, будь-яких заперечень проти позовних вимог про зміну способу стягненян аліментів та доказів на їх підтвердження суду відповідачем не надано. Обґрунтовуючи вимоги про зміну розміру стягнення аліментів з твердої грошової суми, визначеної рішенням суду у розмірі 50,00 гривень, на 1/4 частку, позивач зазначила, що визначений судом розмір аліментів не забезпечує нормального розвитку дитини та її належного матеріального утримання, яке зросло з віком дитини та її новими потребами, і тому позивач вважає, що для забезпечення потреб дитини доцільним є змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення. Таким чином, діюче законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності - змінювати його. Позивач скористалася своїм правом та визначила спосіб стягнення аліментів шляхом їх присудження у частці від доходу батька. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено, що прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Беручи до уваги, що з моменту присудження аліментів в твердій грошовій сумі дитина сторін підросла і витрати на її утримання зросли, враховуючи, що спільна дитина сторін проживаєразом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по її утриманню та вихованню, а також те, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зміну способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від доходу відповідача підлягають задоволенню, а спосіб стягнення аліментів визначений в рішенні Піщанського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2014 року підлягає зміні з твердої грошової суми на частку від заробітку відповідача. Визначаючи аліменти в частці від заробітку суд враховує те, що відповідач є особою працездатного віку, може працювати, отримувати дохід, чсатину якого віддіавати на утримання свого сина, оскільки зворотнього під час судового розгляду доведено не було, доказів незадовільного майнового стану, а також розміру щомісячного доходу, наявності в нього на утриманні інших дітей тощо відповідач суду не недав, а тому приходить до висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми в розмірі 50,00 гривень щомісячно, на 1/4 частку від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Така зміна способу стягнення аліментів не порушить прав платника аліментів та відповідатиме інтересам як стягувача, якій законом надано право вирішувати питання щодо способу стягнення аліментів, так і інтересам спільної дитини, а визначений розмір аліментів є необхідним для забезпечення життєдіяльності неповнолітнього сина сторін та збереження того рівня життя, який діти мають тоді, коли утримуються обома батьками та отримують надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька, у сім`ї, є розумним, співмірним, не суперечить нормам матеріального права, та відповідатиме засадам справедливості та добросовісності. Сплата аліментів при визначеному новому способі проводиться з дня набрання рішення законної сили (п.23постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В частині 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження розміру понесених судових витрат, стороною позивача суду було надано платіжну інструкцію від 11 листопада 2024 року про сплату судового збору в розмірі 1211,20 гривень за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому враховуючи, що позовну вимогу про позбавлення батьківських прав судом задоволено, сплачений позивачем судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача. Також, суд виходить із положень ст.ст.4, 5 Закону України «Про судовий збір», згідно яких позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із вимогою про стягнення аліментів, у порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи, ціну позову, яка у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, а також, що судом позовні вимоги в цій частині позовнихз вимог також задволено, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача у дохід держави судового збору в сумі 1211 гривень 20 копійок, яка підлягала сплаті на день звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів. Також в позовній заяві позивач вказала, що судові витрати за даним позовом попередньо складаються із сумии сплаченого судового збору та витрат на првничу допомогу в орієнтовному розмірі 8000,00 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, на підтвердження понесених витрат за надання правничої допомоги до позовної заяви позивачем та її представником жодних доказів долучено не було та під час розгляду справи суду не надано. В частині 1 ст. 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. В частині 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про дійсну домовленість сторін про адвокатський гонорар та його розмір, містили розрахунок витрат за виконаний адвокатом обсяг робіт, зокрема не надано акту виконаних робіт, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, беручи до уваги, що до закінчення судових дебатів позивачем та її представником не було зроблено заяву про неможливість з поважних причин подати докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стгнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved