Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] », а також визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом із нею. В позові\~зазначила,\~що з\~відповідачем вони\~перебувають в\~зареєстрованому шлюбі\~з 15.07.2020\~року,\~від якого\~вони мають\~спільну дитину\~ дочку\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем після реєстрації шлюбу поступово погіршувалося. Між ними часто почали виникати суперечки та різні непорозуміння, які призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. На даний час вони разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Позивач вважає, що їх з відповідачем шлюб фактично припинив існування подальше збереження шлюбу є неможливим так як суперечить її інтересам. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій вказав, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Згідно ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.07.2020 року Ємільчинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №15, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . (а.с. 3). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить ксерокопія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане 03.10.2020 року Ємільчинським районним відділом ДРАЦС ЦЗМУ Міністерства юстиції (м. Хмельницький). (а.с. 10). Перебуваючи у шлюбі сторони не змогли створити міцної сім`ї. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач наполягає на розірванні шлюбу. За таких обставин суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, суд вважає, що позов у частині розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання неповнолітньої дочки [PERSON] разом з нею суд зазначає наступне. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Як зазначив Верховний суд у постанові від 12.01.2023 року у справі №607/1377/22 (провадження №61-11704св22) позов про усунення перешкоду у вихованні та спілкуванні дитини з одним з батьків за своєю суттю є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права, тому задоволення позову в частині даної вимоги можливе лише за наявності таких перешкод. Також Верховний суд в постанові від 08.11.2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23) та в постанові від 11.12.2023 року у справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22) зазначав, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Відповідно до ст.1\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» контакт з дитиною є реалізацією матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Відповідно до ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.153\~СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст.157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позивачем в позовній заяві ставиться вимога про залишення проживання неповнолітньої дитини з нею, однак не зазначено де на даний час проживає дитина, а також не зазначено, що у сторін є спір щодо того з ким із батьків буде проживати неповнолітня дитина. Проаналізувавши усі надані докази сторонами, як кожен окремо та в їх сукупності, судом не встановлено обставин, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у вихованні та спілкуванні з їх спільною дитиною. Отже, системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дітей вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дітей, зобов`язаний брати участь у їх вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дітьми, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дітей до батька, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Відповідно до ч.2 ст.155\~СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом не встановлено наявності спору між батьками, сторонами у справі щодо місця проживання дитини чи участі сторін у вихованні та спілкування з малолітньою донькою. Відповідно до ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з нею, зокрема не зазначено про наявність спору між сторонами щодо цього питання, а також не зазначено в чому проявляються перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною та які саме перешкоди щодо цього створює відповідач. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи докази їх в сукупності та взаємозв`язку, судом встановлено відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, тому у задоволенні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з нею необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial