Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

06.06.2025р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь еквівалент 11 050 доларів США 00 центів у гривні за курсом НБУ на дату судового рішення, в якості стягнення основної заборгованості за договором позики від 07.07.2021р. Позов обґрунтований тим, що 07.07.2021р. між позивачкою та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивачка передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 329 721 грн., що еквівалентно 12 100 доларів США 00 центів, які останній зобов`язався повернути в строк до 07.07.2022р. Також у договорі позики сторони визначили, що повернення позики мало відбуватися готівкою щоквартально частками за графіком. Позивачка отримала від відповідача кошти в сумі, яка еквівалентна 1 050 доларам США в якості повернення позики. Іншу частину боргу не повернув. Таким чином, посилаючись на ст. ст. 599, 612, 1046-1049 ЦК України, позивачка просила стягнути з відповідача суму боргу у заявленому розмірі. Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання 23.09.2025р. не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. Водночас 10.09.2025р. позивач звернувся на адресу суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судові засідання 10.09.2025р. та 23.09.2025р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без учасників судового розгляду, які не з`явилися у судове засідання, за наявними у справі доказами. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 07.07.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем 1 (позивальник) було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2194. Відповідно до умов договору позики, позикодавець передає у власність позичальника, а позичальник приймає у позику грошові кошти в розмірі 329 721 грн. 37 коп., що становить еквівалент 12 100 доларів США відповідно до чинного курсу обміну долара США станом на дату укладення договору - 27 грн. 2497 коп. за 1 долар США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах, визначених договором. Договір є безпроцентним. Позика надається на строк до 07.07.2022р. Порядок повернення позики наступний: в гривнях у розмірі, не менше еквіваленту 525 доларів США 00 центів - до 07.10.2021р.; в гривнях у розмірі, не менше еквіваленту 525 доларів США 00 центів - до 07.01.2022р.; в гривнях у розмірі, не менше еквіваленту 525 доларів США 00 центів - до 07.04.2022р.; в гривнях у розмірі, не менше еквіваленту 10 525 доларів США 00 центів - до 07.07.2022р. Сума позики (частини позики) повертається у національній валюті гривні, перерахованій відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого Національним банком України при продажі долара США на дату повернення позики (п.п. 2.1, 2.2, 3.1, 3.3, 4.1, 4.2 договору позики). На виконання умов договору позики відповідач сплатив кошти у сумі 1 050 доларів США, що підтвердив у судовому засідання представник позивача. Свої зобов`язання щодо повного повернення отриманих коштів за договором позики відповідач не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ними рахується заборгованість, визначена позивачем станом на день звернення до суду 06.06.2025р., як 11 050 доларів США 00 центів. Офіційний курс долара США до української гривні, за курсом НБУ, станом на 23.09.2025р. становить 1долар США/41,3811грн. Наведені позивачем розрахунки заборгованості відповідачем не спростовані. 27.02.2025р. позивачкою направлено на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 07.07.2021р. у строк 7 днів з дня отримання вимоги (вимога від 27.02.2025р., опис вкладення до листа та квитанція до нього № 1479724 від 27.02.2025р. ТОВ Поштова служба Е-пост, Інформація щодо стану доставки відправлення № 1479724). 23.06.2025р. між адвокатом Доненко Д.С. та позивачкою [PERSON] (клієнт) укладено договір № 153/03-2025 про надання правової допомоги, в якому (п.п. 1.2) адвокат прийняв на себе зобов`язання надавати клієнту: усні і письмові консультації, довідки, роз`яснення щодо законодавства України, розробляти проекти та експертизу документів правового характеру, у т.ч. листів, заяв, статуту, протоколів та інших документів; здійснювати представництво інтересів клієнта в судах; надавати інші послуги. У додатку № 1 до договору № 153/03-2025 складеного 23.06.2025р. визначено вид послуг який надається клієнту згідно цього договору (підготовка та подача вимоги до [PERSON] щодо сплати заборгованості, підготовка та подача позову до останнього щодо стягнення заборгованості, участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, супроводження судової справи через систему Електронний суд) та розмір винагороди за їх надання 6 000 грн. 00 коп. Згідно квитанції № К872-ХСВК-Р79В-06ВН від 25.06.2025р. [PERSON] сплачено на користь [PERSON] кошти у розмірі 6 000 грн. за договором № 153/03-2025. Представником позивача [PERSON] надано детальний опис наданих послуг від 10.09.2025р., а саме: аналіз матеріалів та обставин справи - витрачений час 2 год.; підготовка вимоги позивача до відповідача про сплату боргу - витрачений час 1 год.; підготовка та подача позову - витрачений час 3 год.; підготовка клопотань про участь у судовому засіданні у форматі відеоконференції - витрачений час 0,5 год.; підготовка та участь у підготовчому судовому засіданні - витрачений час 1 год.; підготовка та участь у судовому засіданні по суті спору - витрачений час 1 год. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Верховний суд у постанові від 31.01.2024р. у справі № 753/14634/22 зазначив, що відповідно до ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язаннями визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВС від 07.07.2020р. у справі № 296/10217/15-ц. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за нотаріально посвідченим договором позики, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Таким чином позов є законним та обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню. Оскільки позивач просив стягнути суму позики в еквіваленті 11 050 доларів США 00 центів у гривні за курсом НБУ станом на дату судового рішення, суд враховуючи, що сторони визначили у договорі позики, що позикодавець передає у власність позичальника, а позичальник приймає у позику грошові кошти в розмірі 329 721 грн. 37 коп., що становить еквівалент 12 100 доларів США відповідно до чинного курсу обміну долара США станом на дату укладення договору - 27 грн. 2497 коп. за 1 долар США, а також обов`язок позичальника повернути позикодавцеві суму позики (частини позики) у національній валюті гривні, перерахованій відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого Національним банком України при продажі, суд вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість за договором позики від 07.07.2021р. еквівалент 11 050 доларів США 00 центів у гривні за курсом НБУ на дату судового рішення 23.09.2025р. в сумі 457 261 грн. 16 коп. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема описом вкладення до листа та квитанцією до нього № 1479724 від 27.02.2025р. ТОВ Поштова служба Е-пост, інформацією щодо стану доставки відправлення № 1479724 підтверджується факт понесених позивачкою витрат на послуги ТОВ Поштова служба Е-пост що пов`язані з надсиланням Досудової вимоги про повернення боргу відповідачу, в загальній сумі 49 грн. 90 коп. З огляду на що, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за оплату поштових відправлень в сумі 49 грн. 90 коп. підлягають задоволенню. Позивачка також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-VІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VІ). У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід / Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved