Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

У березні 2021 року до суду надійшла позовна заява Виконувача обов`язків керівника Кропивницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонної сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оброни України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Кропивницький до [PERSON] , [PERSON] , Комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства №11, про визнання договору недійсним та виселення зі службового житлового приміщення, в якій позивач просив суд: - визнати договір найму жилого приміщення від 11 вересня 2009 р. укладений між [PERSON] та Комунальним ремонтно-експлутаційним підприємством №11 недійсним; - виселити [PERSON] та [PERSON] зі службового житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; - скасувати реєстрацію права проживання [PERSON] та [PERSON] , у службовому жилому приміщенні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - витрати зі сплати судового збору стягнути з відповідачів на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (вул. Пироговська, 11, м. Одеса, 65012, ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р СТА208201720343170001000082762, КЕКВ 2800, ідентифікаційний код 38296363). В обґрунтування поданого позову зазначено, що пред`явлення виконувачем обов`язків керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері\~ Південного регіону даної позовної заяви в інтересах держави в особі Міністерства оборони України\~ та квартирно-експлуатаційного відділу м. Кропивницький, як органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, викликано винятково захистом порушених інтересів держави, в частині можливості виконати останньою зобов`язання забезпечити військовослужбовців та членів їх сімей службовими житловими приміщеннями під час проходження ними військової служби в межах визначених норм та порядку. Про порушення відповідачами вимог житлового законодавства та наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру КЕВ м. Кропивницький стало відомо ще у травні 2017 року, у зв`язку з участю КЕВ м. Кропивницький у судовому провадженні за позовом відповідача [PERSON] до КЕВ м. Кропивницький про зобов`язання вчинити дії щодо виключення спірної квартири з числа службового житла. Однак, через значне навантаження фахівців КЕВ м. Кропивницький, позов про виселення зі службового житлового приміщення не пред`являвся. Наведені вище обставини невжиття КЕВ м. Кропивницький заходів із захисту інтересів держави в судовому порядку є підставою для звернення прокурором до суду із даним позовом. На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону повідомлено суб`єкт владних повноважень Міністерство оборони України про необхідність представництва військовою прокуратурою інтересів держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Кропивницький у формі звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді. Рішенням Кіровського виконавчого комітету районної Ради народних депутатів № 274 від 21 квітня 1982 р., до числа службових Кіровоградської квартирно-експлуатаційної частини району (наразі КЕВ м. Кропивницький), віднесено квартири у будинку [ADDRESS] , до яких, зокрема, ввійшла спірна двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 46,5 кв.м. Спірна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відноситься до державного житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі КЕВ м. Кропивницький. [PERSON] з 22 жовтня 1974 року працював на посаді столяра - тесляра ДУ-1 Квартирно-експлуатаційної частини (наразі - КЕВ м. Кропивницький), 3 травня 1976 року був переведений на посаду електрика-ремонтника Квартирно-експлуатаційної частини. В 1985 році ДУ-1 Квартирно-експлуатаційну частину перетворено в ДУ № 11 Житлово-експлуатаційного об`єднання міськвиконкому. На період роботи [PERSON] , згідно посвідчення № [NUMBER] на право зайняття службової жилої площі виданого на підставі рішення Кіровського виконкому районної Ради\~ народних\~ депутатів №\~ 274\~\~ від\~ 21 квітня 1982, отримав спірну квартиру [ADDRESS] . Разом з [PERSON] проживали дружина [PERSON] та син [PERSON] 26 квітня 1982 р. [PERSON] уклав договір найму жилого приміщення в будинку Міністерства оборони України на спірну квартиру. 10 липня 1995 р. [PERSON] , звільнений з посади електрика-ремонтника ДУ № 11 Житлово-експлуатаційного об`єднання міськвиконкому (наразі КЕВ м. Кропивницький) за власним бажанням. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30 травня 2009 р. [PERSON] помер [INFO] . Згідно паспорта [PERSON] , останній зареєстрований у спірній квартирі з 21 вересня 2005, з 05 травня 2010 у спірному житлі зареєстрована його донька - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради Кіровоградської області № 232 від 20 жовтня 2009 р. «Про переоформлення особових рахунків на квартири громадян КРЕПу № 11» [PERSON] , дозволено переоформити особовий рахунок двокімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 26,9 кв.м. (загальною - 46,5 кв.м.) з усіма комунальними послугами у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] на його брата [PERSON] за згодою усіх дорослих членів сім`ї, та згідно з договором найму жилого приміщення від 11 вересня 2009 р. В подальшому, 12 травня 2017 р. [PERSON] звернувся з позовною заявою до МОУ та КЕВ м. Кропивницький про зобов`язання вчинити дії щодо виключення квартири з числа службового житла. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/3454/17 від 10 серпня 2018 р., у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Вищевказаним рішенням встановлено, відсутність квартирної справи щодо [PERSON] і на попереднього наймача спірної квартири [PERSON] , вказані особи не перебували та не перебувають на квартирному обліку, як такі, що потребують поліпшення житлових умов у Кіровоградському гарнізоні. Попередній наймач [PERSON] , отримавши спірну службову квартиру, при цьому, не був військовослужбовцем та у КЕВ м. Кропивницький та МОУ, як у осіб, які є власниками даної квартири, та за якими закріплена на праві господарського відання та оперативного управління вказана спірна квартира, не відпала потреба у використанні останньої, як службового житла. В подальшому, постановами Кропивницького апеляційного суду та Верховного суду по справі № 404/3454/17, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда залишено без змін, апеляційну та касаційну скарги без задоволення. Вважає, що договір найму жилого приміщення від 11 вересня 2009 р. є недійсним, а відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, яке призначене для забезпечення житловою площею військовослужбовців та членів їх сімей та підлягають виселенню з останнього. 11 вересня 2009 р. між Комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством № 11 з [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, Комунальне ремонтно-експлуатаційне підприємство № 11 не являючись власником спірного житлового приміщення, без дозволу (відповідного рішення Міністерства оборони України, КЕВ м. Кропивницький яким уповноважено останню на укладення з [PERSON] договору найму), не мала законних підстав вчиняти договір найму житлового приміщення із [PERSON] . Незаконне утримання [PERSON] та членами його сім`ї вказаної службової квартири не дозволяє забезпечити житловою площею військовослужбовців Збройних Сил України, які проходять військову службу у військових частинах та установах Кіровоградського гарнізону, та які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода їх законним інтересам та правам, а також інтересам держави в частині можливості забезпечення останніх службовими житловими приміщеннями. Порушене право власника службового жилого приміщення, підлягає захисту шляхом зняття [PERSON] та членів його сім`ї з реєстраційного обліку у службовій квартирі, на яку вони втратили право користування. Вказано, що строк позовної даності з приводу вказаних спірних правовідносин є не пропущеним, оскільки правопорушення триває дотепер. Дані обставини, стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 20 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 24 травня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 24 лютого 2022 року від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , адвоката Швеця Р.Ю. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Вказано, що [PERSON] проживає у квартирі з 21 вересня 2005 року, після смерті рідного брата [PERSON] . Брат отримав вказане житло як службове, на підставі ордеру № 20 на право зайняття службової житлової площі від 21 квітня 1988 року на підставі рішення Кіровського Виконкому районної Ради народних депутатів за № 274 від 21 квітня 1988 року. За життя [PERSON] працював на посаді електрика в ДУ-1 КЕВ понад 20 років, за що і отримав вказану житлову площу та не встиг приватизувати квартиру за життя. Станом на теперішній час відповідач проживає у квартирі більше 11 років з 21 вересня 2005 року, справно сплачує комунальні платежі, опікується належним станом утримання цього житла. Іншого житла крім цього не має.\~ Разом з ним прописана та проживає рідна донька [PERSON] , [INFO] . Загалом сім`я відповідачів мешкає у вказаному приміщенні більше 28 років. На підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської районної ради м. Кіровограда №232 від 20 жовтня 2009 року було дозволено на ім`я відповідача переоформити особовий рахунок цієї квартири, згідно договору найму житлового приміщення від 11 вересня 2009 року укладеного з відповідачем. Відповідач КРЕП №11 прийняв законне рішення про укладення договору найму на спірну квартиру із членом сім`ї попереднього квартиронаймача, тобто таке оспорювань позивачем рішення не суперечить актам цивільного законодавства і не порушує цивільні права або інтереси осіб, у тому числі, позивача, а тому відсутні правові підстави для визнання незаконним такого правового акту і для його скасування. Вказано, що житлове приміщення хоч належить на праві господарського відання позивачу, але перебуває у користуванні відповідачів на законних підставах, договір між сторонами є неоспореним, чинним та укладеним на невизначений строк, доводи позивача про самовільне зайняття відповідачем квартири та проживання без належних правових підстав є безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Виселення відповідачів не відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідачі на законних підставах вселилися у спірне жиле приміщення, доказів про те, що вони мають інше житло для проживання не встановлено, користуються ним цілком правомірно і тривалий час, а тому їх виселення є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя. 16 березня 2023 року до суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про застосування позовної давності. Ухвалою суду від 15 серпня 2023 року замінено по цивільній справі\~ неналежного відповідача КРЕП № 11 на належного відповідача КП «Житлово-експлуатаційна організація «1 Кропивницької міської ради». Ухвалою суду від 14 травня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. 29 травня 2024 року до суду від КЕВ м. Кропивницький надійшла відповідь на відзив відповідача, у якій вказано, що відповідачі заявляючи про те, що з 2005 року вони спільно проживали та вели спільний побут із [PERSON] , крім доказів про реєстрацію місця проживання [PERSON] з 21 вересня 2005 року та доньки [PERSON] з 05 травня 2010 року за адресою: [ADDRESS] , інших доказів про сімейні відносини, або про спільне проживання та ведення спільного побуту та доказів про взаємні права та обов`язки не надали. Реєстрація місця проживання не являється доказом сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі не є військовослужбовцями та членами сім`ї військовослужбовця. Таким чином, відповідачі не мають права проживати у службовій квартирі Міністерства оборони України, яка призначена для заселення військовослужбовців Кіровоградського гарнізону. Представник Кропивницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонної сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оброни України позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Представник Квартирно-експлуатаційного відділу міста Кропивницький просив позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Дослідивши та проаналізувавши матеріали даної цивільної справи, суд вважає позов підлягаючим до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 131 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» однією з функцій, що покладаються на прокуратуру України є представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Частиною 3 вищевказаної статті Закону передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Формою представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави або громадянина, про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Ч. 4 ст. 56 ЦПК передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно п. 1 ч. 6 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатися до суду з позовом (заявою, поданням). При цьому, згідно вказаної вище статті, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Окрім того, відповідно до п.4 рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Стаття 17 Конституція України встановлює, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу. Прагнучі до мирного співіснування з усіма державами, Україна підтримує свою обороноздатність на рівні оборонної достатності для захисту від агресії. Основи організації оборони та повноваження державних органів по її забезпеченню, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України «Про оборону України». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними у межах, визначених законодавством України. Водночас на порушення вимог «Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.12.2016 № 744, Міністерство оборони України заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави в частині захисту державного житлового фонду в тому числі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не здійснювали. Пред`явлення виконувачем обов`язків керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері\~ Південного регіону даної позовної заяви в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Кропивницький, як органу уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах, викликано винятково захистом порушених інтересів держави, в частині можливості виконати останньою зобов`язання забезпечити військовослужбовців та членів їх сімей службовими житловими приміщеннями під час проходження ними військової служби в межах визначених норм та порядку. Про порушення відповідачами вимог житлового законодавства та наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру КЕВ м. Кропивницький стало відомо у травні 2017 року, у зв`язку з участю КЕВ м. Кропивницький у судовому провадженні за позовом відповідача\~ [PERSON] до КЕВ м. Кропивницький про зобов`язання вчинити дії щодо виключення спірної квартири з числа службового житла. Позов про виселення зі службового житлового приміщення не пред`являвся. Наведені вище обставини невжиття КЕВ м. Кропивницький заходів із захисту інтересів держави в судовому порядку є підставою для звернення прокурором до суду із даним позовом. На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону повідомлено суб`єкт владних повноважень - Міністерство оборони України про необхідність представництва військовою прокуратурою інтересів держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Кропивницький у формі звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є 1) наявність у позивача права власності та 2) встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, у частині другій статті 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Водночас законодавець передбачив, що такий перелік не є вичерпним, та надав право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми права у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі N 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 р. у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30.01.2019 р. у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Судом установлено, що рішенням Кіровського виконавчого комітету районної Ради народних депутатів № 274 від 21 квітня 1982 р., до числа службових Кіровоградської квартирно-експлуатаційної частини району (наразі КЕВ м. Кропивницький), віднесено квартири у будинку [ADDRESS] , до яких, зокрема, ввійшла спірна двокімнатна квартира [ADDRESS] , відноситься до державного житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі КЕВ м. Кропивницький. [PERSON] з 22 жовтня 1974 року працював на посаді столяра - тесляра ДУ-1 Квартирно-експлуатаційної частини (наразі - КЕВ м. Кропивницький), з травня 1976 року був переведений на посаду електрика-ремонтника Квартирно-експлуатаційної частини. У 1985 році ДУ-1 Квартирно-експлуатаційну частину перетворено в ДУ № 11 Житлово-експлуатаційного об`єднання міськвиконкому. На період роботи [PERSON] , згідно посвідчення № [NUMBER] на право зайняття службової жилої площі виданого на підставі рішення Кіровського виконкому районної Ради\~ народних\~ депутатів №\~ 274\~\~ від\~ 21.04.1982,\~ отримав\~ спірну квартиру. Разом з [PERSON] проживали дружина [PERSON] та син [PERSON] . 26 квітня 1982 року [PERSON] уклав договір найму жилого приміщення в будинку Міністерства оборони України на спірну квартиру. 10 липня 1995 року [PERSON] звільнений з посади електрика-ремонтника ДУ № 11 Житлово-експлуатаційного об`єднання міськвиконкому (наразі КЕВ м. Кропивницький), за власним бажанням. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30 травня 2009 року [PERSON] помер [INFO] . Згідно паспорта [PERSON] , останній зареєстрований у спірній квартирі з 21 вересня 2005, з 05 травня 2010 року у спірному житлі зареєстрована його донька - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради Кіровоградської області № 232 від 20 жовтня 2009 року «Про переоформлення особових рахунків на квартири громадян КРЕПу № 11» [PERSON] , дозволено переоформити особовий рахунок двокімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 26,9 кв.м. (загальною - 46,5 кв.м.) з усіма комунальними послугами у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] на його брата [PERSON] за згодою усіх дорослих членів сім`ї, та згідно з договором найму жилого приміщення від 11 вересня 2009 р. 12 травня 2017 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до МОУ та КЕВ м. Кропивницький про зобов`язання вчинити дії щодо виключення квартири з числа службового житла. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/3454/17 від 10 серпня 2018 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Кропивницький, Міністерства оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міська рада міста Кропивницького, Виконавчий комітет Міської ради міста Кропивницького про визнання дій по відмові у виключенні квартири з числа службового житла неправомірними, зобов`язання зняти зі службового обліку квартиру [ADDRESS] , зобов`язання подати документи щодо виключення квартири з числа службового житла для прийняття рішення про надання житла як постійного та видачі ордеру, для можливості подальшої приватизації, стягненні судових витрат, відмовлено у повному обсязі. Рішенням встановлено, відсутність квартирної справи щодо [PERSON] і на попереднього наймача спірної квартири [PERSON] , вказані особи не перебували та не перебувають на квартирному обліку, як такі, що потребують поліпшення житлових умов у Кіровоградському гарнізоні. Попередній наймач [PERSON] , отримавши спірну службову квартиру, при цьому, не був військовослужбовцем та у КЕВ м. Кропивницький та МОУ, як у осіб, які є власниками даної квартири, та за якими закріплена на праві господарського відання та оперативного управління вказана спірна квартира, не відпала потреба у використанні останньої, як службового житла. В подальшому, постановами Кропивницького апеляційного суду та Верховного суду по справі № 404/3454/17 рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда залишено без змін, апеляційну та касаційну скарги без задоволення. Частинами 4,5 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у постанові від 19.12.2019 року по справі № 520/11429/17. У п. 47 постанови Верховного Суду №761/29966/16-ц від 18.12.2019 року зазначено, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Враховуючи зазначене, оскільки постанова Верховного Суду, якою залишено без змін рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/3454/17, стосується того ж самого спірного об`єкту нерухомості, між тими самими сторонами по справі, а також приймаючи що висновки судів викладі у вказаних рішень не спростовувались відповідачами по справі в даній справі, судом, у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України, під час розгляду цієї справи приймаються вищевказані встановлені обставини та висновки, як преюдиційні та не ставляться під сумнів. За вказаних підстав, договір найму жилого приміщення від 11 вересня 2009 року є недійсним, а відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, яке призначене для забезпечення житловою площею військовослужбовців та членів їх сімей та підлягають виселенню з останнього. Так, відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 119 ЖК України, перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках, які визначаються Радою Міністрів СРСР, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців. За ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Статтею 215 ч. 1 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Всупереч наведеному 11 вересня 2009 року між Комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством № 11 з відповідачем [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Комунальне ремонтно-експлуатаційне підприємство № 11 не являючись власником спірного житлового приміщення, без дозволу (відповідного рішення Міністерства оборони України, КЕВ м. Кропивницький, яким уповноважено останню на укладення з [PERSON] договору найму), не мала законних підстав вчиняти договір найму житлового приміщення із [PERSON] . Статтею 109 ЖК\~ визначено, що виселення із займаного житлового приміщення в будинку державного фонду проводиться в судовому порядку. Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Незаконне утримання [PERSON] та членами його сім`ї вказаної службової квартири не дозволяє забезпечити житловою площею військовослужбовців Збройних Сил України, які проходять військову службу у військових частинах та установах Кіровоградського гарнізону, та які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода їх законним інтересам та правам, а також інтересам держави в частині можливості забезпечення останніх службовими житловими приміщеннями. Приймаючи вищевикладене в цілому, суд зазначає, що виходячи зі встановлених обставин, що службове жиле приміщення - квартира [ADDRESS] , яка була передана у користування відповідачу [PERSON] та членам його сім`ї на підставі договору найму від 11 вересня 2009 року Комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством, яке не являлося власником приміщення, без дозволу, не мало законних підстав вчиняти договір найму, тому суд доходить до висновку, що дане службове житлове приміщення незаконно перейшло у користування відповідачів. Таким чином, вимоги позивача про визнання договору найму жилого приміщення від 11 вересня 2009 року, укладеного між [PERSON] та Комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством № 11, недійсним, підлягають до задоволення. Вказане є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Щодо позовних вимог про зняття відповідача [PERSON] та членів його сім`ї з реєстраційного обліку у службовій квартирі, на яку вони витрати право користування, суд вважає, що вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування реєстрації права проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у службовому жилому приміщенні, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено позовну вимогу про виселення, наслідком задоволення якої є подальше зняття з реєстрації місця проживання відповідачів на підставі рішення суду певним державним органом у сфері реєстрації фізичних осіб. Заявлення позивачем такої позовної вимоги є надмірним і зайвим способом захисту прав, а задоволення судом такої вимоги буде фактичним перебиранням судом на себе дискреційних повноважень вказаного органу, що не тільки не передбачено діючим законодавством, а й суперечить йому, а отже є неможливим. Судом враховується, що згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~ Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи викладене суд зазначає, що відповідачами під час розгляду справи не було надано жодних доказів на спростування обґрунтувань позову. У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З приводу строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З матеріалів справи, судом встановлено, що звернення до суду з указаним позовом відбулось у межах строків позовної давності, визначених Цивільним кодексом України. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов Виконувача обов`язків керівника Кропивницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонної сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оброни України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Кропивницький до [PERSON] , [PERSON] , Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 1 Кропивницької міської ради», про визнання договору недійсним та виселення зі службового житлового приміщення підлягає до часткового задоволення. Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, стягненню з кожного з відповідачів підлягає на користь спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонної сфері Південного регіону судовий збір сплачений останнім, пропорційно до задоволених позовних вимоги до кожного з відповідачів. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial