Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

У липні 2025 року ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява\~обґрунтована тим,\~що 28.11.2020 між відповідачем та ТОВ «Займер» укладено кредитний договір №164167 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер його мобільного телефону. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору відповідачу надано кредит в сумі 2000,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою стандартної процентної ставки 2% в день та 730% річних. 28.10.2021 між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу №01-28/10/2021 за яким, ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» право вимоги до боржників, в тому числі за кредитним договором №164167 від 28.11.2020 до [PERSON] , ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до відповідача сумі 10440,00 грн., з яких 2000,00 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту та 8440,00 грн. прострочена заборгованість за процентами, яку просить стягнути з відповідача в примусовому порядку, а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 24.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи з викликом сторін. 22.09.2025 представник позивача Пархомчук С.В. надав до суду заяву, згідно якої просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10500 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач відзив на позов не надав, в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, а саме в частині заборгованості за тілом кредиту, щодо стягнення суми відсотків заперечував, посилаючись на те, що є військовослужбовцем, а також зазначив про завищений розмір витрат на правову допомогу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 28.11.2020 між [PERSON] та ТОВ «Займер» укладено договір №164167 про надання фінансового кредиту, який відповідачем було підписано електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Позикодавець зобов`язувався передати позичальнику у власність кошти в гривнях на умовах строковості, зворотності, платності у сумі 2000,00 грн., строком на 30 днів, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2% на добу. Згідно з п. 1.6 договору невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщенна на сайті Товариства https://www.cly.com.ua/. Кредитний договір від 28.11.2020 №164167 підписано сторонами в електронній формі, зокрема [PERSON] - одноразовим ідентифікатором КL8747. Відповідно до довідки про ідентифікацію клієнт [PERSON] , з яким укладено договір 28.11.2020 №164167, ідентифікований ТОВ «Займер». Акцепт договору позичальником здійснювалось в інформаційно-телекомунікаційній системі https://www.cly.com.ua/. Одноразовий ідентифікатор КL8747, дата відправки ідентифікатора позичальнику 28.11.2020, номер телефону на який відправлено ідентифікатор [NUMBER] . Свої зобов`язання за кредитним договором кредитор виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі шляхом проведення транзакції через платіжний сервіс «Platon» у вигляді перерахування коштів 28.11.2020 на банківську картку № [NUMBER] емітовану PRIVAT BANK, шляхом зарахування переказу на карту, що підтверджується інформаційною довідкою №647/04 від 09.04.2025, наданою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» - технологічним оператором платіжних послуг. 28.10.2021 між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу №01-28/10/2021, відповідно до умов якого останній набув право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №164167 від 28.11.2020. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021 ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу»» набуло права грошової вимоги до боржника [PERSON] за договором №164167 від 28.11.2020 в сумі 10440,00 грн., з яких: 2000,00 грн. залишок по тілу кредиту; 8440,00 грн. залишок по відсотках. Згідно з виписки з особового рахунку за кредитним договором від 28.11.2020 №164167 заборгованість складає 10440,00 грн., з яких 2000,00 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; 8440,00 грн. прострочена заборгованість за процентами. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір, на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості, був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Факт укладання договору та отримання кредитних коштів відповідачем не заперечується. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що [PERSON] уклавши договір, взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування кредитом у повному розмірі не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №164167 від 28.11.2020 року в розмірі 10440,00 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2000,00 грн, простроченої заборгованості за процентами в розмірі 8440,00 грн. Згідно умов договору кредит в сумі 2000,00 грн надано строком на 30 днів, тобто до 27.12.2020. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту в розрахунку 2% (процентів) на добу. Пунктом 4.3 договору встановлено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в пункті 1.2 цього договору та/або в додатку до цього договору, клієнт зобов`язаний виплатити товариству пеню в розмірі 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього договору, починаючи з дня першого прострочення. При цьому пеня нараховується до дня повного погашення заборгованості за договором включено, але в будь-якому випадку не більше 100 календарних днів. Отже, враховуючи, що відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 2000 грн., проте у визначений договором строк не повернув, вимога в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 8440,00 грн. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правом на нарахування компенсаційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а також стягнення пені на підставі пунктом 4.3 кредитного договору позивач не скористався. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Таким чином первісний кредитор мав право нараховувати проценти за кредитним договором лише в строк кредитування, тобто в строк визначений пунктом 1.2 договору - 30 днів. Проценти нараховані поза строком кредитування стягненню не підлягають. Отже, стягненню підлягає заборгованість за договором №164167 від 28.11.2020 в розмірі 3200,00 грн, яка складається з тіла кредиту - 2000,00 грн, суми нарахованих процентів 1200,00 грн, що відповідає Додатку № 1 до Договору - Графіку розрахунків та орієнтовній сукупній вартості кредиту. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн. Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову, який задоволено судом на 30,7%, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на відшкодування понесених судових витрат судовий збір у розмірі 743,7 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 3223 грн.

Outcome: partial