Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

20 січня 2025 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку від 02 жовтня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В., зареєстрований у реєстрі за № 452, на підставі якого відбулося відчуження 26/100 житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 87753412101). В обґрунтування позову зазначено, що у період з 2005 по 2011 роки між Акціонерним товариством комерційний банк Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] була укладена низка кредитних договорів. Зокрема, 22 листопада 2006 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2К213Д, за умовами якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 150 868 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та 24% річних на суму непогашеної в строк заборгованості по кредиту за порушення умов кредитного договору. 25 квітня 2008, 25 липня 2008, 10 жовтня 2008, 01 жовтня 2010, 05 січня 2011, 05 липня 2011, 02 грудня 2011 сторонами укладались додаткові угоди, відповідно до яких позичальнику надано кредит у розмірі 199 920 доларів США та зі сплатою відсотків 12% річних на суму залишку заборгованості по кредиту, 14 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту. Враховуючи неналежне виконання [PERSON] зобов`язань за вказаним кредитним договором, Банк був вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року у справі №757/28572/17-ц позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 2К213Д від 22 листопада 2006 року в розмірі 285 568,94 доларів США, а також судовий збір в сумі 115\~526,91 грн. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення. Оскарження заочного рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги [PERSON] не здійснювалося, а отже, заочне рішення від 16 листопада 2017 року є таким, що набирало законної сили. [INFO] [PERSON] помер. Особами, які у першу чергу мають право на спадкування за законом після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] та син - [PERSON] . 11 червня 2019 року [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., у зв`язку з чим була відкрита та зареєстрована спадкова справа. 03 липня 2019 року син померлого [PERSON] - [PERSON] подав Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] . Таким чином, єдиною спадкоємицею [PERSON] є його дружина [PERSON] . У разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні. Тобто, до [PERSON] як до спадкоємиці [PERSON] перейшов вже не обов`язок виконати умови кредитного договору №2К213Д від 22 листопада 2006 року, а обов`язок виконати заочне рішення від 16 листопада 2017 року у справі №757/28572/17-ц. 01 жовтня 2020 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на паркувальне місце поз. 28, розташоване за адресою: [ADDRESS] . У березні 2021 [PERSON] подавала до Печерського районного суду міста Києва заяву про перегляд заочного рішення від 16.11.2017 разом із клопотанням про поновлення відповідного процесуального строку. Однак, ухвалою суду від 13.09.2021 у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення було відмовлено. [PERSON] була зобов`язана повідомити АТ КБ «Приватбанк» про відкриття спадщини [PERSON] , оскільки їй було відомо про борги останнього. 02 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини житлового будинку, із його посвідченням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що [PERSON] , як дарувальник безоплатно передала у власність (подарувала) своєму сину, а [PERSON] як обдарований прийняв від матері у дар 26/100 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На переконання позивача, договір дарування частини житлового будинку від 02 жовтня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , фактично укладений не з метою настання реальних правових наслідків, а з метою унеможливлення звернення стягнення на майно [PERSON] як спадкоємиці [PERSON] . Та обставина, що правочин з третьою особою, якій боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Вважає, що договір купівлі-продажу, укладений 02 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , є фраудаторним правочином. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 27 лютого 2025 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] не проживала з [PERSON] із грудня 2015 року, коли він знявся з реєстрації у місті Дніпро та переїхав до міста Києва. У лютому 2016 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] судова справа № 757/5384/16-ц, про визнання депозитних грошових коштів [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ. У вказаній справі, суд встановив, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] уклав з АТ КБ «Приват Банк» Договір про депозитний вклад VIP № 0б01632001 від 13.05.2004 року, згідно якого на рахунок внесені спільні сімейні кошти. Згідно матеріалів справи, 04.03.2016 року всі грошові кошти були списані в рахунок погашення боргу за кредитним договорами на підставі договору застави майнових прав від 22.02.2005 року №Г.09.2.2.1-63. [PERSON] надала свою письмову згоду на укладення заставодавцем [PERSON] договору застави від 22.02.2005 року, лише, під кошти, розміщенні на депозитному рахунку [PERSON] . Треба зазначити, що участі в укладанні кредитних договорів та додаткових угод до них, або інших боргових зобов`язань, [PERSON] участі не приймала. У вказаній справі суд розглядав лише поділ сімейного майна у вигляді грошових коштів, наявність та розмір заборгованості предметом розгляду цієї справи не були. Тому, вказана судова справа доводить лише те, що [PERSON] знала про наявність договору застави, та що борги за кредитними договорами мали бути погашені, в повному обсязі, коштами [PERSON] , лише, з депозитного рахунку, згідно договору застави. Під час розгляду справи, не розглядалась сама заборгованість, а саме, підстави виникнення або розмір заборгованості. Таким чином, наявність судової справи №757/5384/16-ц не дає жодних підстав вважати, що [PERSON] була обізнана про наявність боргів [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» на час смерті. У позовній заяві Банк, також, посилається на те, що ним було направлено претензію [PERSON] , а також направлено претензії на адресу приватного нотаріуса Байдик Т.М., яка відкрила спадкову справу. Однак, Банк не надає жодного доказу, коли були отримані вказані листи та час, коли [PERSON] дійсно дізналась про наявність зобов`язань її чоловіка перед АТ КБ «Приватбанком». Під час вчинення договору відступлення, вказане майно не знаходилось під жодним обтяженням, тому [PERSON] , при вчиненні правочину, не знала та не могла знати, що вказане майно, бажає звернути стягнення АТ КБ «Приватбанк». Матеріали позовної заяви не дають ознак для встановлення підстав вважати вищенаведений правочин нікчемним та таким, що був спрямований на порушення прав позивача, який не є стороною у даному правовідношенні. Позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог. Позивач не надав жодного доказу того, в чому полягало порушення право позивача, а також неправомірності правочину. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Матеріалами позовної заяви не підтверджено, що [PERSON] є дійсно боржником АТ КБ «Приватбанк», а також наміру саме приховування [PERSON] своїх активів від банку. Крім того вважає, що АТ КБ «Приватбанк» пропустив строк звернення до [PERSON] . Позовні вимоги про визнання недійсним договір відступлення, не знайшли свого підтвердження в матеріалах позовної заяви, адже є не доведеним існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину, а відтак і не знаходить підстав для задоволення позову. [PERSON] не було відомо про борги її чоловіка. Майно, яке вона наслідувала, не було обтяжене правами третіх осіб, а дізналась вона про борг [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» лише у лютому 2021 році з позовної заяви Банку (цивільна справа № 203/4777/20 розглядалась у Кіровському районному суді м. Дніпропетровська). Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна, незалежно від настання строку вимоги. У зв`язку з тим, що 16 вересня 2019 року [PERSON] отримала перше свідоцтво про спадщину, АТ КБ «Приватбанк» повинен був пред`явити вимоги до спадкоємиці не пізніше 16 березня 2020 року. Акціонерне товариство «Приватбанк» був обізнаний про смерть [PERSON] та було відомо про наявність у нього нерухомого майна, а також Банку було відомо про наявність у [PERSON] членів сім`ї, які можуть звернутися до нотаріуса для оформлення спадщини. Однак, Банк знехтував своїми правами та обов`язками для встановлення свідоцтв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . У зв`язку із чим вважає, що Банк пропустив строк для звернення з вимогою до спадкоємців. Ще у червні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» був обізнаний про смерть [PERSON] , враховуючи закриття виконавчого провадження приватним виконавцем та враховуючи ухвалу Дніпровського апеляційного суду по справі № 203/310/13-ц винесену у присутності представника Банку. У АТ КБ «Приватбанк» існувала реальна можливість дізнатися про відкриття спадщини, а також про отримання свідоцтва про право на спадщину, шляхом отримання інформаційної довідки зі Спадкового реєстру. Сплив строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців позбавляє кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. У зв`язку з викладеним просила відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі. 14 березня 2025 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», починаючи з 2015 року існували судові спори, метою яких було вирішення питань заборгованості за кредитними договорами. При цьому, [PERSON] як дружина боржника приймала участь у низці таких спорів. Звертає увагу, що доводи щодо роздільного проживання з грудня 2015 року не є релевантними по відношенню до договорів, укладених у період з 2006 року по 2011 роки. Щонайменше з 2016 року [PERSON] обізнана про те, що у її чоловіка існують невиконані зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк». [PERSON] достеменно відомо про наявність невиконаних зобов`язань [PERSON] , наявність судового рішення про стягнення з нього коштів, існування прав вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовго до укладення нею оспорюваного у цій справі правочину. Станом на 01.10.2020 (дату звернення [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно - 26/100 житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] ), претензія АТ КБ «Приватбанк» була зареєстрована у спадковій справі, про що було достеменно відомо [PERSON] . Посилання у відзиві на те, що виконавче провадження про стягнення з [PERSON] коштів на користь АТ КБ «ПриватБанк» закрито у зв`язку зі смертю боржника не спростовує підстав позову, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості заміни сторони виконавчого провадження у такому випадку. Крім того, у разі дійсного бажання та наміру [PERSON] володіти будь-яким майном, яке входить до спадкового майна, зокрема й 26/100 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , останній би не відмовлявся від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Проте, у подальшому, вже після прийняття [PERSON] спадщини, як єдиної спадкоємиці, між нею та її сином було укладено безоплатний договір дарування того ж майна, від якого після відкриття спадщини [PERSON] відмовився. Відчуження єдиним спадкоємцем майна фактично створило ситуацію, коли особа, яка не має зобов`язань перед кредиторами померлого (його син), має у власності майно, від якого попередньо відмовилась та уникнула статусу спадкоємця, до якого б перейшли у тому числі зобов`язання. Твердження відзиву не спростовують того, що: на момент укладення оспорюваного правочину [PERSON] була обізнана про наявність у її чоловіка [PERSON] боргів перед АТ КБ «Приватбанк»; [PERSON] не повідомила АТ КБ «Приватбанк» як кредитора про відкриття спадщини померлого [PERSON] ; [PERSON] відмовився від спадщини свого батька (у тому числі 26/100 частин житлового будинку); нерухоме майно було безоплатно передано [PERSON] своєму сину [PERSON] , від якого останній відмовився до того, у тому числі до завершення розрахунків з кредитором АТ КБ «ПриватБанк». Вказані обставини, на переконання позивача, свідчать про те, що договір дарування, укладений 02 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , є фраудаторним правочином. 09 липня 2025 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено наступне. У рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року у справі № 201/4541/16-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», третя особа - [PERSON] про визнання кредитного договору та додаткових угод припиненими та за зустрічним позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено участь [PERSON] під час судового процесу, предметом якого було безпосередньо наявність чи відсутність заборгованості. Також, до матеріалів справи № 757/5384/16-ц АТ КБ «Приватбанк» було долучено заяву, яку приєднано судом 07 березня 2019 року, зі змісту якої вбачається що з рахунку № [NUMBER] грошові кошти було списано ПАТ КБ «Приватбанк» та спрямовано на часткове погашення заборгованості за кредитними договорами згідно переліку. Крім того, представником [PERSON] у справі № 757/5384/16-ц 04 лютого 2019 року було подано касаційну скаргу, в якій остання посилається на наявність у матеріалах справи довідки про розподіл сум та залишок заборгованості. Вказане додатково підтверджує те, що з 2016 року [PERSON] була обізнана про наявність заборгованості чоловіка за кредитними договорами перед АТ КБ «Приватбанк», а в 2019 році посилалась на доказ, який підтверджує залишок заборгованості. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях по справі, та просила суд позовну заяву задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22 листопада 2006 року між Публічним акціонерного товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2К213Д про надання кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 150 868 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних суму залишку заборгованості за кредитом та 24% річних на суму непогашеного в строк заборгованості по кредиту за порушення умов кредитного договору. 25 квітня 2008 року, 25 липня 2008 року, 10 жовтня 2008 року, 01 жовтня 2010 року, 05 січня 2011 року, 05 липня 2011 року, 02 грудня 2011 року між сторонами укладені додаткові угоди, відповідно до яких відповідачу надано кредит у розмірі 199 920 доларів США та зі сплатою відсотків 12% річних на суму залишку заборгованості по кредиту, 14 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту за умовами додаткових угод від 25 квітня 2008 року, 25 липня 2008 року, 10 жовтня 2008 року, 12 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту за умовами додаткових угод від 14 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту за умовами додаткових угод від 25 квітня 2008 року, 25 липня 2008 року, 10 жовтня 2008 року. Банк взяті на себе зобов`язання виконав, надавши [PERSON] обумовлені договором грошові кошти. Однак, в порушення умов договору [PERSON] не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, пенею, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Вказані обставини були встановлені у заочному рішенні Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року по справі №\~757/28572/17-ц (а.с. 26-27), а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року по справі №\~757/28572/17-ц було задоволено позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 285 568,94 доларів США, що еквівалентно 7 701\~794,31 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 115\~526,91 грн. сплаченого судового збору. При цьому, на момент звернення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до суду з позовною заявою до [PERSON] та на момент ухвалення Печерським районним судом м. Києва рішення від 16 листопада 2017 року по справі №\~757/28572/17-ц [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно, а саме 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 87753412101, на підставі договору купівлі-продажу частки домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельник О.І. 19 серпня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 537. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року по справі №\~757/28572/17-ц заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року, залишено без задоволення (а.с. 23). [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 22 лютого 2019 року, актовий запис № 436 (а.с. 16). Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ст.ст.\~608,\~1218,\~1219\~ЦК України вбачається, що у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки [PERSON] помер, то відповідати перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за борги\~спадкодавця має спадкоємець у межах\~вартості майна\~одержаного у спадщину. Аналогічні роз`яснення надані в абз. 2 пункту 32 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з\~урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] були його дружина - [PERSON] та син - [PERSON] . 11 червня 2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно, яке вона приймає (а.с. 14). У зв`язку з цим, за заявою [PERSON] 11 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. було заведено спадкову справу № 02/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 56483933 від 11 червня 2019 року (а.с. 13). 02 вересня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. Претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, в якій просив надати інформацію зі спадкового реєстру про заведену спадкову справу померлого [PERSON] , а саме відомості про осіб, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] та яким було видано свідоцтво про право на спадщину (а.с. 11-12). У вказаній Претензії кредитора зазначено про кредитні договори, укладені між Банком та померлим [PERSON] , зазначено про наявність рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року по справі №\~757/28572/17-ц, яке набрало законної сили, а також зазначено, що на момент подання Претензії кредитора за померлим [PERSON] обліковується заборгованість. 01 жовтня 2020 року, тобто вже після подання Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» нотаріусу вищезазначеної претензії кредитора, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. з заявою, в якій просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). Того ж дня, тобто 01 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 543, на майно спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 87753412101 (а.с. 28). При цьому, з вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що другий спадкоємець [PERSON] за законом - син спадкодавця [PERSON] від спадщини відмовився на користь [PERSON] . Отже, у померлого [INFO] [PERSON] наявний спадкоємець його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину. У частині 1 статті 1282 ЦК України закріплено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, відповідач [PERSON] як спадкоємець померлого [PERSON] , яка прийняла спадщину, має відповідати перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за борги\~спадкодавця та\~зобов`язана у\~межах вартості\~майна,\~одержаного у\~спадщину, сплатити заборгованість, яка була стягнута з [PERSON] рішенням\~Печерського районного\~суду м.\~Києва від\~16\~листопада 2017\~року по\~справі №\~757/28572/17-ц. Щодо тверджень представника відповідача про те, що позивач пропустив встановлений частиною 2 статті 1281 ЦК України строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця, оскільки перше свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за № 719, [PERSON] отримала 16 вересня 2019 року (а.с. 110), в той час як претензія кредитора була подана Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 02 вересня 2020 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені\~частинами другою\~і\~третьою цієї\~статті, позбавляється права вимоги. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження дати, коли Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» дізналось про прийняття спадкоємцями [PERSON] спадщини або про одержання спадкоємцем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 16 вересня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 719. Ні стороною позивача, ні стороною відповідача, таких доказів суду не надано, що позбавляє суд можливості достовірно встановити день,\~коли позивач\~дізнався про\~прийняття відповідачем\~спадщини або\~про одержання\~спадкоємцем свідоцтва\~про право\~на спадщину. При цьому, той факт, що [PERSON] отримала перше свідоцтво про право на спадщину 16 вересня 2019 року жодним чином не свідчить про те, що строк на пред`явлення Акціонерним товариством\~Комерційний банк\~«Приватбанк» вимоги\~до спадкоємців\~боржника [PERSON] сплинув 16 березня 2020 року, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б давали суду підстави вважати, що АТ КБ «Приватбанк» дізнався про отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 719, саме в день його видачі нотаріусом, тобто 16 вересня 2019 року. Навпаки, подана Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» 02 вересня 2020 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. претензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, в якій Банк просив надати йому відомості про осіб, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] та яким було видано свідоцтво про право на спадщину, свідчить про те, що станом на 02 вересня 2020 року Банк не був обізнаний про спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] та не знав про отримання свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] про пропуск Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» строку для пред`явлення вимоги до спадкоємців [PERSON] суд до уваги не приймає та відхиляє, як недоведені належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року по справі №\~757/28572/17-ц (а.с. 24-25) у задоволенні заяви правонаступника відповідача [PERSON] про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. Після звернення Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до нотаріуса з Претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, [PERSON] , достовірно знаючи про наявність у померлого [PERSON] заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» у значному розмірі, та розуміючи, що на належне їй на підставі свідоцтва про право на спадщину нерухоме майно в подальшому може бути звернуто стягнення, вирішила невідкладно відчужити належне їй нерухоме майно. Так, вже наступного дня після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 жовтня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 543, а саме 02 жовтня 2020 року, між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваним було укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В., зареєстрований в реєстрі за № 452, предметом якого є 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 87753412101 (а.с. 31). Того ж дня, тобто 02 жовтня 2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. за [PERSON] було зареєстровано право власності на 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності - 38487735, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 393863696 від 06 вересня 2024 року (а.с. 29-30). У березні 2021 року [PERSON] як правонаступник [PERSON] зверталась до Печерського районного суду м. Києва з заявою про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року по справі №\~757/28572/17-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, однак ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року у задоволенні вказаної заяви судом було відмовлено (а.с. 24-25). Звертаючись 20\~січня 2025\~року до\~суду з\~даним позовом\~позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» наполягав на тому, що вищезазначений договір дарування частини житлового будинку від 02 жовтня 2020 року слід визнати недійсним, оскільки він направлений на уникнення звернення стягнення на майно [PERSON] , з метою приховання нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання за кредитним договором, без реального настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач АТ КБ «Приватбанк» є заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, у зв`язку з чим він має право заявляти вимоги про визнання вказаного правочину недійсним. Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті\~3\~ЦК\~України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення, як статті\~3\~ЦК\~України загалом, так і пункту 6 частини першої статті\~3\~ЦК\~України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті\~13\~ЦК\~України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті\~13\~ЦК\~України). Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1- 6 ст. 203 передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами\~статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті\~215\~ЦК\~України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті\~3\~ЦК\~України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті\~13\~ЦК\~України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею\~234\~ЦК\~України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею\~228\~ЦК\~України. Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі\~№ 369/11268/16-ц\~(провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як: фіктивного (стаття\~234\~ЦК\~України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13\~ЦК\~України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті\~228\~ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). У даній\~справі виникла\~ситуація,\~коли відповідач\~ [PERSON] ,\~як спадкоємець\~ [PERSON] ,\~маючи обов`язок\~задовольнити вимоги\~кредитора -\~АТ КБ\~«Приватбанк» в межах вартості майна, одержаного у спадщину, свідомо не виконує таке зобов`язання та не вживає будь-яких заходів для його виконання. Представник відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву та під час розгляду справи наполягала на тому, що на момент укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] не було відомо про наявність у [PERSON] на момент смерті боргів перед АТ КБ «Приватбанк», з [PERSON] вона не проживала з грудня 2015 року, а тому вона не мала наміру приховувати свої активи від Банку. Однак, надаючи оцінку доводам представника [PERSON] про необізнаність про наявність у [PERSON] на момент смерті боргів перед АТ КБ «Приватбанк», суд приходить до висновку, що такі доводи повністю спростовуються наступним: 1. Участю [PERSON] у справі № 201/4541/16-ц за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа [PERSON] про визнання кредитного договору та додаткових угод припиненими,\~та зустрічним позовом\~Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка розглядалась Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. У вказаній справі предметом позову були саме вимоги [PERSON] про припинення кредитного договору № 2К028Г від 22.11.2005 року із змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами від 18.04.2006 року, 21.11.2006 року, 25.12.2006 року, 28.03.2008 року, 25.04.2008 року, 25.07.2008 року, 10.10.2008 року, 21.10.2008 року, 20.11.2009 року, 01.10.2010 року, 19.11.2010 року, 29.04.2011 року та 10.11.2011 року, а також вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення за вказаним кредитним договором заборгованості по відсоткам за період з 21.02.2015р року по 12.07.2016 року в сумі 170 378,68 грн. та пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань за період 21.02.2015 року по 12.07.2016 року. При цьому, про наявність даної справи [PERSON] була обізнана, оскільки, як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року по даній справі (а.с. 211-213), вона була залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог за її особистим клопотанням. Крім того, з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року також вбачається, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська під час розгляду справи було встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 2. Участю [PERSON] у справі № 757/5384/16-ц за позовом самої [PERSON] до [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про визнання депозитних грошових коштів спільною сумісною власністю та їх поділ, яка розглядалась Печерським районним судом м. Києва. Під час розгляду вказаної справи ПАТ КБ «Приватбанк» 07 березня 2017 року подавав до суду заяву (а.с. 219), в якій було повідомлено про списання грошових коштів з рахунку на підставі кредитних договорів № 2К215Д від 22.11.2006 року, № 2К170Д від 28.03.2006 року, № 2К191Д від 14.10.2005 року, № 2К186Д від 29.07.2005 року, № 2К176Д від 11.04.2005 року, № 2К171Д від 28.03.2005 року, що укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; договору застави майнових прав від 22.02.2005 року № Г.09.2.2.1-663 на отримання грошових коштів по депозитному договору VIP № 0Б01632001 від 13.05.2004 року, що укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; договору про відступлення прав вимоги (цесії) № Г.09.2.2.1-664 від 22.02.2005 року, що укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; договору про депозитний вклад VIP № 0Б01632001 від 13.05.2004 року, що укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; з зазначеного рахунку грошові кошти було списано ПАТ КБ «Приватбанк» та спрямовано на часткове погашення заборгованості за кредитними договорами. У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року по даній справі (а.с. 17-22) судом також було встановлено, що відповідно до інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з порушенням [PERSON] зобов`язань за кредитними договорами ПАТ «КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості було списано грошові кошти з депозитного рахунку № [NUMBER] ; доступний залишок грошових коштів на рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] , становить 0,00. У вказаній постанові Верховний Суд також прийшов до висновку про те, що необґрунтованими є доводи заявника у касаційній скарзі про те, що їй було невідомо про розпорядження відповідачем грошовими коштами в сумі 621 238,03 долари США, які є спільним майном подружжя шляхом розміщення їх на депозитному рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк», адже відповідно до копії договору застави майнових прав від 22 лютого 2005 року № Г.09.2.2.1-663 на отримання грошових коштів по депозитному договору позивач [PERSON] надала свою згоду на укладення заставодавцем ( [PERSON] ) договору застави від 22 лютого 2005 року № Г.09.2.2.1-663, з усіма додатковими угодами до нього, майнових прав на отримання грошових коштів по договору про депозитний вклад\~VIP\~№ 0Б01632001 від 13 травня 2004 року з усіма додатковими угодами до нього, а також надання ним в заставу банку вказаних майнових прав, що належать їй на праві спільної власності з [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитними договорами (з усіма додатковими угодами) зазначеними в договорі застави від 22 лютого 2005 року № Г.09.2.2.1-663, з усіма додатковими угодами до нього, а також надала свою згоду на реалізацію переданих в заставу майнових прав у випадках та на умовах, передбачених цим договором застави; зазначене позивач скріпила власним підписом. 3. Наявністю з 02 вересня 2020 року у спадковій справі № 02/2019 Претензії кредитора - Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в порядку ст. 1281 ЦК України, в якій банком було зазначено про кредитні договори, укладені між Банком та померлим [PERSON] , зазначено про наявність рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року по справі №\~757/28572/17-ц, яке набрало законної сили, а також зазначено, що на момент подання Претензії кредитора за померлим [PERSON] обліковується заборгованість. Отже, як на момент отримання 01 жовтня 2020 року свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 543, так і на момент укладення оспорюваного договору дарування частини житлового будинку, [PERSON] було достеменно відомо про наявність у [PERSON] заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором та про наявність рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року по справі №\~757/28572/17-ц про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором, а отже і про свій обов`язок у зв`язку з прийняттям спадщини задовольнити вимоги кредитора - АТ КБ\~«Приватбанк» повністю,\~але в\~межах вартості\~майна,\~одержаного у\~спадщину. У зв`язку з цим [PERSON] могла передбачити негативні для себе наслідки у вигляді звернення в подальшому стягнення на належне їй нерухоме (або рухоме) майно в межах вартості майна, одержаного у спадщину після смерті [PERSON] . Враховуючи викладене, суд вважає встановленим той факт, що відповідачу [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування від 02 жовтня 2020 року було достовірно відомо про наявність у неї обов`язку у зв`язку з прийняттям спадщини після смерті [PERSON] задовольнити вимоги кредитора - АТ КБ\~«Приватбанк» у значному розмірі (повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину), у зв`язку з чим [PERSON] , передбачаючи настання негативних для себе наслідків у вигляді звернення стягнення на нерухоме майно, з метою приховати вказане майно від подальшого звернення стягнення на вказане майно, відчужила належну їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 жовтня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 543, частку житлового будинку рідному синові - [PERSON] , який до цього від прийняття спадщини після смерті батька відмовився на користь матері. Про направленість оспорюваного договору дарування на ухилення від обов`язку у зв`язку з прийняттям спадщини після смерті [PERSON] задовольнити вимоги кредитора - АТ КБ «Приватбанк» у своїй сукупності свідчать наступні обставини. 1. Оспорюваний позивачем договір дарування укладений між відповідачами майже одразу (на наступний день) після отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом за це нерухоме майно. 2. Оспорюваний позивачем договір дарування укладений між відповідачами, незважаючи на наявність на момент його укладення у спадковій справі № 02/2019 Претензії кредитора - Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в порядку ст. 1281 ЦК України. 3. [PERSON] , який набув право власності на 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є рідним сином відповідача [PERSON] . Тобто, право власності на нерухоме майно переоформлено на користь близького родича на підставі безоплатного договору. 4. На користь вчинення договору дарування на шкоду кредитору свідчить те, що незважаючи на обізнаність відповідача [PERSON] про наявність Претензії кредитора - Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в порядку ст. 1281 ЦК України та наявність обов`язку у зв`язку з прийняттям спадщини після смерті [PERSON] задовольнити вимоги\~кредитора у значному розмірі, відповідач [PERSON] відчужила нерухоме майно не за оплатним договором з отриманням грошових коштів від реалізації нерухомого майна з метою оплати кредитору його вимог, а безоплатно, шляхом укладення договору дарування на користь близького родича. На переконання суду, такі дії відповідача [PERSON] свідчать про наявність у неї умислу на вчинення оспорюваного договору дарування саме з метою приховання нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування був укладений [PERSON] та [PERSON] з метою приховання нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок майнового зобов`язання перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також який не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Наявність умислу на укладення договору дарування з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому у зв`язку з прийняттям спадщини після смерті [PERSON] обов`язку задовольнити вимоги кредитора, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування частини житлового будинку, укладеного 02 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , недійсним. За таких обставин суд вважає, що порушене право позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає судовому захисту. Щодо посилань представника позивача на статтю 234 ЦК України (фіктивність правочину), то такі твердження представника позивача суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13\~ЦК України) не допускається. Враховуючи все вищенаведене суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягають задоволенню та слід визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, укладений 02 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В., зареєстрований в реєстрі за № 452, предметом якого є 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 87753412101. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягають задоволенню. Крім того,\~відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді було сплачено судовий збір у наступних розмірах: - за подання позовної заяви до суду 2\~422,40 грн. (0,8 судового збору у зв`язку зі зверненням до суду з вказаною позовною заявою в електронній формі); - за подання до суду заяви про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 05 лютого 2025 року було задоволено 1\~211,20 грн. (0,8 судового збору у зв`язку зі зверненням до суду з вказаною заявою в електронній формі). У зв`язку з цим, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за які позивачем було сплачено судовий збір, то з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 3\~633,60 грн. (2\~422,40 грн.\~ +\~1\~211,20\~грн. = 3\~633,60 грн.), тобто по 1\~816,80 грн. з кожного відповідача (3\~633,60 грн. / 2 = 1\~816,80 грн.). На підставі ст.ст. 11, 13, 15, 202, 203, 215 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved