Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

[PERSON] 17.07.2025 року звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати трудові відносини між нею та ТОВ «Термостар Плюс» припиненими з 18.11.2024 року на підставі ч.1 ст.38 КзпП України. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2016 року вона перебуває у трудових відносинах із ТОВ «Термостар Плюс», а з 2020 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною. В листопаді 2024 року вона виявила бажання звільнитися із займаної посади у ТОВ «Термостар Плюс», у зв`язку з чим на поштову адресу ТОВ «Термостар Плюс» направила лист із заявою, в якій просила звільнити її з 18.11.2024 року на підставі ч.1 ст.38 КзпП України,\~однак жодної\~відповіді так\~і не\~отримала.\~Зазначає,\~що будь-яких\~звісток про\~роботу ТОВ\~«Термостар Плюс»\~або про\~можливість встановити\~контакт з\~його уповноваженими\~особами немає,\~відтак вона\~не може\~у встановлений\~законом спосіб\~звільнитися та\~будь-яким\~іншим способом,\~крім судового,\~реалізувати своє\~право на\~звільнення. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 22.07.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання 18.09.2025 року позивач не з`явилася, хоча про дату, час і місце проведення такого була повідомлена належним чином, при цьому представник позивача подав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності за наявними у справі доказами. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, не направив у судове засідання свого представника, відзиву, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з березня 2016 року [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Термостар Плюс». 24.06.2020 року [PERSON] на адресу відповідача направлено лист із заявою, в якій вона просила надати їй відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 29.06.2020 року по [INFO] , однак вказаний лист повернувся на адресу позивача (а.с.6). Листом Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області №10759-11307/С-57/8-1300/23 від 25.04.2023 року [PERSON] повідомлено, що по страхувальнику ТОВ «Термостар Плюс» на неї відсутня інформація про припинення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та початок відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.11-12) 13.11.2024 року [PERSON] на адресу відповідача направлено лист із заявою, в якій вона просила звільнити її із займаної посади за угодою сторін з 18.11.2024 року, однак вказаний лист повернувся на адресу позивача (а.с.5). Згідно відповіді Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №ПД/3.1/282-3В-25 від 17.04.2025 року Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці розглянуто звернення [PERSON] та роз`яснено, що головним державним інспектором відділу з питань праці управління інспекційної діяльності в Одеській області Міжрегіонального управління здійснена спроба проведення інформаційно-роз`яснювальної роботи з адміністрацією Товариства, проте з`ясувати обставини питання, викладеного у [PERSON] зверненні -проханні не вдалося, оскільки за місцем реєстрації Товариства: [ADDRESS] знаходиться Кафедральний Храм Святого Апостола Андрія Первозванного Української Греко-Католицької Церкви Одеського Екзархату, настоятель якого повідомив, що йому нічого не відомо про ТОВ «Термостар Плюс». У випадку відсутності контактів з роботодавцем з будь-яких причин, що унеможливлюють розірвання трудового договору, шляхом вирішення такої ситуації є подання позовної заяви до суду (а.с.8-10). Відповідно до Довідки форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлено, що починаючи з липня 2020 року у позивача відсутні відомості про суму заробітку для нарахування пенсії, що свідчить про припинення виплат по заробітній платі страхувальником ТОВ «Термостар\~Плюс» (а.с.13-16). Як передбачено ст.23 Загальної декларації з прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Згідно з ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. За змістом ст.22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Пунктом 4 ч.1 ст.36\~КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Положеннями ч.3 ст.38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Згідно вимог ст. 232 КЗпП України трудові спори безпосередньо розглядаються в судах. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі № 153/1585/20 розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Згідно з ч.1 ст.8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч.1 ст.10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Частиною другою ст.5\~ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вказане узгоджується із правовими висновками, наведеними в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №520/11437/16-ц. Враховуючи викладене, а також те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, позивач позбавлена можливості звільнитися у встановленому законодавством порядку за ст.38 КЗпП України, не має можливості розірвати укладений між нею та відповідачем трудовий договір за власною ініціативою, що порушує її конституційні права, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1211,20 грн. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову (а.с.3).

Outcome: approved