Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , просить визнати за ним право власності на 7/72 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та право власності на 11/72 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Позов мотивовано тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . До складу спадщини [PERSON] входить 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] . Ще за життя, померлим [INFO] на випадок смерті було складено заповіт, відповідно до якого, належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] він заповів - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. 21 лютого 2025 року № 379/02-31 державним нотаріусом Тернопільської державної районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність частки житлового будинку. Мати позивача, [PERSON] померла [INFO] . До складу спадщини після її смерті входить, серед іншого, 11/36 частки житлового будинку, з яких: 1/4 частка належала їй як члену колгоспного двору; 1/18 частки - як обов`язкова частка у спадщині після смерті чоловіка, [PERSON] , яку вона мала право успадкувати відповідно до статті 535 ЦК УРСР як непрацездатна дружина спадкодавця, оскільки на момент відкриття спадщини (15.05.2003) їй було понад 70 років. 21 лютого 2025 року № 380/02-31 державним нотаріусом Тернопільської державної районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] , просить визнати за ним право власності на 7/72 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та право власності на 11/72 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Позов мотивовано тим, що після смерті батька та матері він, як і його брат, не може оформити право власності на спадкове майно, у зв`язку із відсутністю реєстрації права власності. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 07.08.2025 суд постановив прийняти зустрічну позовну заяву. В підготовчому судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позов підтримав, зустрічний позов визнав. [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, у якій просив розглядати справу в його відсутності, первісний позов визнає а зустрічний підтримує. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Батько сторін по справі [PERSON] помер [INFO] , що видно із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16 травня 2003 року (а.с. 19). Після його смерті Тернопільського районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №100/2013. За життя, померлим [INFO] на випадок смерті було складено заповіт, який посвідчений секретарем Мар`янівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, реєстровий номер 27, відповідно до якого, належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] він заповів - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Відповідно до матеріалів спадковою справи, на момент смерті [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] від 01.03.2013, яка посвідчена державним нотаріусом Чопик І.Я., він дає згоду на включення до кола спадкоємців [PERSON] та подання ним заяви до нотаріальної контори на видачу свідоцтва про право на спадщину. Із такою заявою [PERSON] звернувся 01.03.2013 року (а.с. 73). Державним нотаріусом Тернопільської державної районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. 21 лютого 2025 року постановою № 379/02-31 відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Крім того, [INFO] померла мати сторін по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 серпня 2010 року. Після її смерті Тернопільською районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №98/2013. За життя, померлою [INFO] на випадок смерті було складено заповіт щодо частини спадкового майна, а саме автомобіля та земельної частки (паю), який посвідчений Мар`янівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. Заповіт не охоплював спадкового майна - житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] . Відповідно до матеріалів спадковою справи, на момент смерті [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] разом із сином [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] від 21.02.2025, яка посвідчена державним нотаріусом Осадчук В.Ю., він дає згоду на включення до кола спадкоємців [PERSON] та подання ним заяви до нотаріальної контори на видачу свідоцтва про право на спадщину. Таку заяву [PERSON] надав до нотаріальної контори 21.02.2025. Державним нотаріусом Тернопільської державної районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. 21 лютого 2025 року постановою № 380/02-31відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Згідно довідки, виданої Великоберезовицькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області від 17.02.2025 за № 74, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] належить колгоспному двору, який складався з чотирьох членів: [PERSON] (голова, помер [INFO] ), [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] . Дослідивши докази, суд доходить такого висновку. Пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (пункти 4, 5), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частиною першою статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно зі статтею 120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістом статті 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-14 5цс 13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] збудовано в 1974 році, що стверджується копією технічного паспорта, тобто в період до 15.04.1991, до введення в дію Закону України «Про власність», мав статус колгоспного двору, всі члени колгоспного двору набули права спільної сумісної власності на вказаний будинок. Це право збереглося за ними і після припинення колгоспного двору після введення в дію вищезазначеного Закону. Отже, після припинення колгоспного двору, колишні його члени - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками в рівних частках - по , житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , до набрання чинності Цивільним кодексом України, а тому, після його смерті застосовуються правила спадкування Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до частини другої статті 524 ЦК Української РСР, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно статті 535 Цивільного кодексу Української РСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Статтею 548 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Судом з`ясовано, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно - частина житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] . За життя померлий склав заповіт, яким житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] він заповів - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Також, із матеріалів спадкової справи видно, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли спадкоємці за заповітом - [PERSON] та [PERSON] та дружина померлого - [PERSON] , яка на той час була непрацездатною за віком, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині. Отже, право на спадкування частки житлового будинку після смерті [PERSON] мали: 1/18 - непрацездатна дружина померлого як обов`язкову частку у спадщині (2/3 від 1/12) та по 7/72 - сини померлого, як спадкоємці за заповітом. [PERSON] померла [INFO] , а отже спадкові відносини після її смерті регулюються Цивільним кодексом України 2003 року. Відповідно до статтей 1216-1219 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першої статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом з`ясовано, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно - частина житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] у розмірі , яка їй належала як члену колгоспного двору, та 1/18, яку вона успадкувала, однак не оформила спадкових прав, як обов`язкову частку у спадщині після смерті свого чоловіка [PERSON] , разом - 11/36 частин житлового будинку. За життя померла заповіту на свою частку будинку не складала, а отже, спадкувати мають право спадкоємці за законом. Як видно із матеріалів спадкової справи, спадщину після смерті своєї матері прийняли спадкоємці першої черги - сини померлої [PERSON] та [PERSON] , які мають право на спадкування по 11/72 частки. Відповідно до вимог статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З роз`яснень, наданих Постановою Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що особа яка не має змоги реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку набуває право на звернення до суду у порядку позовного провадження із вимогами щодо визнання права на спадщину. Таким чином, суд вважає позовні вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки через відсутність державної реєстрації права власності та правовстановлюючих документів на житловий будинок, позивач-відповідач та відповідач-позивач не можуть реалізувати своїх спадкових прав, а тому їхнє право підлягає судовому захисту, а позов до задоволення. Суд враховує також те, що відповідач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом визнали позовні вимоги та таке визнання не суперечить закону та не порушує інтереси третіх осіб. На підставі наведеного,

Outcome: approved