Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.10.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір електронний договір № 343374 про надання фінансового кредиту (далі по тексту рішення - Кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] отримала кредит в розмірі 4000 гривень. ТзОВ «Авентус Україна» на виконання Кредитного договору перерахувало на рахунок відповідача кошти у вказаному розмірі, однак відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість. Загальна сума заборгованості відповідача за Кредитним договором станом на 12.04.2018 року становить 15560 гривень, з яких 4 000 гривень сума основного боргу; 2160гривень сума боргу за процентами; 9000 гривень сума боргу за пенею і штрафами. 12.04.2018 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого відбулось відступлення права вимоги за кредитними договорами. 18.02.2018 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено додаткову угоду № 12 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 13 від 18 лютого 2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до [PERSON] за Кредитним договором № 343374 від 04.10.2018 року, перейшло до нового кредитора ТзОВ «Довіра та гарантія». 25.07.2024 року відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 ТзОВ «Довіра та гарантія» перейменовано на ТзОВ «Він Фінанс». Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти своєчасно не повернула, розмір заборгованості за Кредитним договором становить 20364,10 гривень, з яких: 4 000 гривень сума основного боргу; 2160 гривень сума боргу за процентами; 9000 гривень сума боргу за пенею і штрафами, 1401,68 гривень сума збитків з урахуванням 3% річних; 3402,42 гривень сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Він Фінанс» заборгованість у вказаному розмірі, а також суму судових витрат у справі. Ухвалою судді від 21.08.2025 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Станом на дату розгляду справи відзив від відповідача на адресу суду не надійшов. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду від жодної із сторін не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з цим позовом, представник позивача вказує, що 04.10.2018 року між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 343374 про надання фінансового кредиту, який підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису. На підтвердження позовних вимог ТзОВ «Він Фінанс» надало до позовної заяви копію індивідуальної частини договору № 343374 про надання фінансового кредиту від 04.10.2018 року та копію графіку розрахунків до цього договору. У вказаних копіях документів зазначено, що [PERSON] підписала їх електронно-цифровим підписом. Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);2) правонаступництва;3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Відповідно до положень ст.ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Суд зауважує, що відповідно до п. 8.2 Договору факторингу №1 строк його дії закінчився 31.12.2018 року. Додаткова угода №12 до вказаного договору факторингу укладена 18.02.2019 року та реєстр прав вимоги №13, в якому міститься інформація що кредиту відповідача, підписаний 18.02.2019 року, тобто вже після закінчення строку дії Договору факторингу №1. Жодних доказів на підтвердження продовження дії Договору факторингу №1 матеріали справи не містять. Відтак, позивачем не доведений факт переходу права вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 343374 від 04.10.2018 року. Крім того, кредитор, який заявляє вимоги про стягнення коштів за кредитним договором, зобов`язаний надати суду докази на підтвердження надання позичальнику кредиту. Суд ураховує, що ТОВ «Він Фінанс» не надало суду доказів надсилання первісним кредитором [PERSON] електронного повідомлення на укладення електронного договору, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, реєстрації, створення особистого кабінету та проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». До матеріалів позову додано довідку (а.с. 24) ТОВ «Авентус Україна» про ідентифікацію [PERSON] під час укладення Кредитного договору. З вказаної довідки вбачається, що відповідач підписав договір одноразовим ідентифікатором А180888 та зазначено фінансовий номер телефону відповідача, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор. Проте, надана довідка була сформована попереднім кредитодавцем ТОВ «Авентус Україна» і не може вважатися безспірним доказом проведення ідентифікації [PERSON] при укладенні Кредитного договору. Суд ураховує суттєві розбіжності, які зазначені в довідці про ідентифікацію та в Кредитному договорі. Зокрема, в довідці зазначено відомості про стандартну процентну ставку (1,80 % в день), тоді як в Кредитному договорі зазначено, що сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом 0,01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку кредитування. Належні та допустимі докази на підтвердження отримання [PERSON] суми кредиту в розмірі 4 000 гривень відсутні (матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження виконання первісним кредитором умов Кредитного договору щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника). Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018р. у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Однак, ТОВ «Він Фінанс» не надало суду жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача на підставі Кредитного договору № 343374 від 04.10.2018 року. Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до позиції Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 01 листопада 2023 року, справа № 462/2056/20, засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Дослідивши наявні в справі докази, оцінивши докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з висновком суду про відмову в задоволенні позову, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Outcome: dismissed