Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з останньої на його користь заборгованість за утримання житла в сумі 2947 грн. 00 коп., що складає половину вартості понесених\~ позивачем витрат на оплату заборгованості за спожиті послуги з централізованого водопостачання, яка виникла за період з 01.01.2022 року по 31.01.2025 рік в загальній сумі 5591 грн. 23 коп., а також сплаченого судового збору в розмірі 302 грн. 80 коп. Свої вимоги мотивує тим , що у травні 2025 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , з якою у подальшому шлюбні відносини були припинені, а сам шлюб розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 20.07.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кролевецького районного управління юстиції у Сумській області (актовий запис про розірвання шлюбу №19, свідоцтво серії [NUMBER] ).При цьому, за період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] був придбаний об`єкт нерухомого майна у вигляді житлового будинку за [ADDRESS] . Даний житловий будинок був придбаний на підставі договору купівлі-продажу майна від 09.04.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори Солопун М.І. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3864862 від 15.06.2004 року вбачається, що будинок належить сторонам на підставі приватної спільної сумісної власності, у той же час, Відповідач фактично участі в утриманні майна,зокрема, оплаті житлово-комунальних послуг не приймає, тобто тягар утримання будинку несе виключно позивач.03.03.2025 року Кролевецьким районним судом Сумської області виданий судовий наказ (цивільна справа №579/442/25, 2-н/579/34/25) про стягнення з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Кролевецьводоканал» (код ЄДРПОУ - 33538957) заборгованості за спожиті послуги з централізованого водопостачання, яка виникла за період з 01.01.2022 року по 31.01.2025 рік, в сумі 5591 (п`яти тисяч п`ятсот дев`яносто однієї) гривні 23 копійок, яка у подальшому була сплачена самостійно позивачем у повному обсязі.Оскільки на даний час Відповідач по справі залишається співвласником майна у вигляді житлового будинку за [ADDRESS] , правомірними є очікування позивача на стягнення заборгованості за утримання житла в сумі 2947 (дві тисячі дев`ятсот сорок сім) гривень 00 коп., що складає половину вартості понесених ним витрат на оплату заборгованості за спожиті послуги з централізованого водопостачання, яка виникла за період з 01.01.2022 року по 31.01.2025 рік, в загальній сумі 5591 (п`яти тисяч п`ятсот дев`яносто однієї) гривні 23 копійок, та сплаченого судового збору у розмірі 302 грн. 80 коп., зокрема, який у подальшому був також сплачений самостійно позивачем у повному обсязі. Відповідач подала відзив на позовну заяву, за змістом якого проти позову заперечує з тих підстав, що в будинку за [ADDRESS] не проживає , житлом та житловими послугами за зазначенню адресою не користується. Суд, дослідивши наявні в справі докази, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони є співвласниками нерухомого майна будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.7-8) Шлюб між сторонами розірвано , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 19 від 20 липня 2011 року (а.с.12) Позивач проживає за адресою [ADDRESS] , чого сторони не оспорюють. 03.03.2025 року Кролевецьким районним судом Сумської області виданий судовий наказ\~ про стягнення з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Кролевецьводоканал» заборгованості за спожиті послуги з централізованого водопостачання, яка виникла за період з 01.01.2022 року по 31.01.2025 рік, в сумі 5591 грн. 23 коп.(а.с. 14) Відповідач з 2019 року по теперішній час проживає за адресою [ADDRESS] та сплачує комунальні послуги\~ (а.с. 29-47) Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання. Порядок оплати житлово-комунальних послуг визначений ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», за якою, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно ч.ч.1,2ст.10 цього ж Закону, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. За приписами ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4ст. 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, у постанові Верховного суду від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17. Частиною 5ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, за користування послугами водопостачання та водовідведення нараховується плата , тип розрахунку норма на чоловіка , кількість членів сім`ї 1 чоловік (а.с.15) Оскільки зазначені нарахування здійснені виключно лише за використані комунальні послуги, а відповідач фактично не мешкала за зазначеною позивачем адресою, не користувалася комунальними послугами, відтак не могла використати ті послуги (водопостачання), частину вартості яких позивач просить з неї стягнути, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача цих витрат. Такі послуги використовувалися особисто позивачем в міру потреби в них, при цьому останнім не надано доказів, що отримання таких послуг було необхідним для утримання будинку. Отже, оскільки позивачем не доведено, що витрати в цій частині пов`язані із утриманням спільного майна, тому вони не можуть бути покладеними на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторонам, зокрема позивачу, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані йому законом, в тому числі надати докази. Суди у цивільних справах не оцінюють професійність, якість чи своєчасність правової допомоги, яка перешкодила особі, якій вона надається, отримати ефективний доступ до суду (див. ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 554/4001/17, провадження № 61-20093ск21). Матеріали справи не містять доказів та й доводів, які б свідчили про наявність перешкод для позивача щодо професійності, якості чи своєчасності правової допомоги. Позивач користувався правовою допомогою. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема не доведено, що відповідач проживає за адресою [ADDRESS] та є споживачем послуг саме за цією адресою, не надано доказів, що отримання послуг водопостачання було необхідним для утримання будинку. Суд не знаходить підстав для задоволення позову. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача, які фактично ним\~ понесені. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 22, 1166 ЦК України,

Outcome: dismissed