Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

25.02.2025 року до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою звернувся представник позивача Киричук Г.М. Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитним договорам: №2001818699901 від 18.02.2021 р. та №1001994292401 від 13.10.2021 р. Представник позивача просить стягнути із відповідача заборгованість, яка станом на 01.12.2024 становить: по кредитному договору від 18.02.2021 № 2001818699901 - 14568.08 (чотирнадцять тисяч п`ятсот шістдесят вісім гривень 08 копійок) грн., з яких: 9948.3 грн. заборгованість за кредитом; 4619.78 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; 2); по кредитному договору від 13.10.2021 № 1001994292401- 95937.91 (дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 91 копійка) грн., з яких: 61640.88 грн. заборгованість за кредитом; 16.55 грн. заборгованість процентами; 34280.48 грн. заборгованість за комісією. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.02.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.04.2025 року позовні вимоги Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі. 14.05.2025 року [PERSON] звернувся із заявою про перегляд даного заочного рішення та просив його скасувати, посилаючись на те, що про справу він дізнався тільки 02.05.2025 року, а саме з моменту отримання копії рішення суду по справі № 345/810/25 від 07.04.2025 р. До цього часу він рішення не отримував в жодній формі, а тому просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та розглянути її в судовому засіданні. З цих же підстав ним не було подано відзив на позовну заяву. У зв`язку з цим просив заочне рішення скасувати, справу призначити до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.05.2025 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.04.2025 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», представника позивача Киричук Галини Миколаївни до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково, поновлено строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.04.2025, в іншій частині у задоволенні заяви\~відмовлено. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. 18.06.2025 року від представника відповідача Соболик О.В. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що відповідач дійсно звертався до АТ «ПУМБ» із заявою про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 13.10.2021 року. У межах цього договору йому було надано кредит у розмірі 69 345,00 грн. строком на 36 місяців зі ставкою 0,01% річних та комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99% щомісячно. Проте представник відповідача стверджує, що умови публічної пропозиції, на яку посилається позивач, не були належним чином доведені до відома відповідача. Вказано, що банк не надав належних доказів, що саме редакція публічної пропозиції, яку подано до суду, діяла на момент укладення кредитного договору. Відсутні докази ознайомлення відповідача з усіма умовами договору та їх усвідомленого прийняття. Умови договору були нав`язані банком у порядку договору приєднання, що є типовою практикою, однак згідно зі ст. 634 ЦК України така форма договору вимагає особливого захисту споживача. Також представник відповідача вказав на нікчемність умови щодо комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% щомісячно. Зазначено, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», заборонено встановлювати плату за дії, які не є банківськими послугами. Надання інформації про стан кредиту, що, по суті, є обґрунтуванням вказаної комісії, має здійснюватися безоплатно не частіше одного разу на місяць. З огляду на позицію Верховного Суду (справи № 496/3134/19, № 202/5330/19, № 306/486/17), представник відповідача наголошує, що банк як професійний учасник ринку зобов`язаний доводити споживачеві чіткі, зрозумілі та однозначні умови кредитування. В іншому випадку умови, що суперечать закону, вважаються нікчемними. Таким чином, комісія у розмірі 32 280,48 грн. не підлягає стягненню, оскільки є неправомірною. У підсумку, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення комісії, оскільки відповідна умова є нікчемною та порушує права споживача. 06.08.2025 року від представника позивача Кущ Я.В. через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшли заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, в яких зазначає, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості на підставі укладеного з відповідачем договору споживчого кредиту, який складається з публічної частини (ДКБО) та індивідуальних частин заяви-1 та заяви-2, підписаних відповідачем 18.02.2021 та 13.10.2021 відповідно. Представник позивача зазначив, що укладення договору відбулося відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції після змін, які набрали чинності з 19.01.2020, та які не вимагають обов`язкового підписання клієнтом публічної частини договору. Позивач наголосив, що заяви є індивідуальними частинами договору, підписання яких свідчить про приєднання відповідача до умов публічної частини ДКБО. ДКБО було належно оприлюднено на офіційному веб-сайті Банку - pumb.ua, що відповідає законодавчим вимогам. Банк надавав відповідачу можливість ознайомитися з ДКБО як у паперовій формі у відділеннях, так і в електронному вигляді. Представник банку вказав, що відповідач не довів факту відсутності ознайомлення з умовами ДКБО, не оскаржував умови договору та протягом дії кредитного зобов`язання не звертався до банку за роз`ясненнями або зі скаргами. Навпаки, відповідач активно користувався кредитними коштами, у тому числі після збільшення кредитного ліміту, що свідчить про фактичне погодження із змінами. Позивач звернув увагу суду на те, що кредит було надано шляхом відкриття кредитної лінії з використанням банківської картки, що підтверджується виписками з особового рахунку відповідача, розрахунком заборгованості та платіжною інструкцією. Жодних контррозрахунків чи доказів погашення заборгованості відповідачем не надано. Крім того, представник позивача зазначив, що банком надано паспорти споживчого кредиту, які містять повну інформацію щодо умов кредитування, включаючи процентну ставку, реальну річну процентну ставку та загальні витрати за кредитом, відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування». Паспорти підписані до укладення заяв. Щодо зміни кредитного ліміту, позивач послався на умови ДКБО, згідно з якими зміна ліміту допускається за умови інформування клієнта шляхом SMS-повідомлення. У разі незгоди клієнта той має право подати письмову заяву протягом 30 днів. Така заява від відповідача не надходила, натомість останній продовжував користуватися кредитними коштами. Позивач вказав також, що процентна ставка та комісії були передбачені договором і відповідають положенням Закону України «Про споживче кредитування». Нарахування процентів за користування кредитом є правом банку відповідно до ст. 1048, 1054 ЦК України, а їх сплата обов`язком відповідача. Усі надані позивачем документи заяви, паспорти, розрахунок заборгованості, виписки з рахунку відповідають вимогам ст. 76 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів. Представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, враховуючи факт укладення договору, отримання відповідачем кредиту, відсутність заперечень щодо умов договору та наявність простроченої заборгованості. 22.09.2025 року від представника відповідача [PERSON] через підсистему "Електронний суд" системи ЄСІТС до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшли додаткові пояснення у справі, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог АТ «Перший Український Міжнародний Банк» у частині, що стосується стягнення комісії за обслуговування кредиту. Подала до суду власний розрахунок заборгованості, вказавши на неправомірність нарахування банком плати за комісійні послуги. Вказується, що за умовами договору № 1001994292401 від 13.10.2021 року передбачена щомісячна комісія у розмірі 2,99% за обслуговування кредитної заборгованості. Проте, на думку відповідача, ця умова суперечить ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», яка передбачає безоплатність надання банком інформації про кредит. З огляду на це, представник відповідача стверджує, що пункт 5 зазначеного кредитного договору є нікчемним, а вимоги банку про стягнення суми комісії в розмірі 34 280,48 грн. необґрунтовані. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що сума в розмірі 8 293,68 грн., яка фактично була сплачена [PERSON] та зарахована банком як оплата комісії, повинна бути врахована як часткове погашення основної суми кредиту. У зв`язку з цим представник відповідача просить врахувати уточнений контрозрахунок. Згідно з ним, загальна заборгованість за кредитним договором № 1001994292401 станом на 01.12.2024 р. становить: 53 347,20 грн. за основною сумою кредиту, 16,55 грн. за процентами, та 0,00 грн. за комісією. Аналогічно, за іншим кредитним договором № 2001818699901 від 18.02.2021 р., розмір заборгованості становить 9 948,30 грн. за тілом кредиту та 4 619,78 грн. за процентами, без заборгованості за комісією. Таким чином, представник відповідача вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: вимоги про стягнення комісії слід відхилити, а раніше сплачену суму за комісію зарахувати у зменшення кредитного боргу. У зв`язку з наведеним, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення комісії в сумі 34 280,48 грн. та зарахувати 8 293,68 грн. у рахунок погашення основної заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглядати справу здійснювати за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За таких обставин, з урахуванням положень\~ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~(надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Між АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та [PERSON] укладено кредитні договори: 18.02.2021 р. № 2001818699901, за яким позичальнику видано кредит у сумі 10 000 грн.; 13.10.2021 р. № 1001994292401, за яким позичальнику видано кредит у сумі 69 345 грн. Відповідно до заяв від 18.02.2021 № 2001818699901 та від 13.10.2021 № 1001994292401 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспортів споживчого кредиту, з умовами яких погодився відповідач, про що свідчить наявність його власноручного підпису в них, визначено базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів, розмір комісії тощо. Згідно з частиною першою\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою\~статті 641 ЦК України\~передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до частини першої\~статті 642 ЦК України\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Відповідно до частин першої, другої етапі 205\~ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до\~статті 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Укладення договору є процесом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, водночас досягнення згоди з усіх істотних умов тягне за собою факт укладення договору, який є юридичним фактом. Відповідно до ч. 2\~ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на у мовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього\~Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя\~статті 1054 ЦК України). Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша\~статті 9 Закону України "Про споживче кредитування"). До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до\~Закону України "Про споживче кредитування", у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга\~статті 9 Закону України "Про споживче кредитування", в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових га супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, мас бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація: правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення, однак конклюдєнтними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 358/509/17 (постанова від 23 грудня 2020 року). Термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у\~Законі України "Про споживче кредитування"\~лише в розділі II "Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню" та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі III "Договір про споживчий кредит" цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надасться кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі(у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга\~статті 9 Закону України "Про споживче кредитування", чинного на момент виникнення спірних правовідносин). З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне кладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який\~Закон України «Про споживче кредитування»\~включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13). Відповідно до ч.1\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з матеріалів справи АТ «Перший Український Міжнародний Банк» свої зобов`язання перед відповідачем виконав, що підтверджується виписками про рух коштів з 13.10.2021 р. по 01.12.2024 р. та з 18.02.2021 р. по 01.12.2024р. З виписок з особових рахунків відповідача вбачається, що відповідач використовував надані йому позивачем кредитні кошти та частково сплачував заборгованість за договорами. Позивач направляв письмову вимогу (повідомлення) від 02.12.2024 року відповідачу із вимогою погасити заборгованість однак, у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість за кредитом, чим фактично визнавав факт отримання ним кредитних коштів, внаслідок чого закономірною є наявність заборгованості, зокрема: по кредитному договору від 18.02.2021 р. № 2001818699901 та по кредитному договору від 13.10.2021 р. № 1001994292401. Більше того, представник відповідача у поданих поясненнях визнав позовні вимоги в частині заборгованості за тілом кредиту та нарахованими відсотками за кредитними договорами від 18.02.2021 р. № 2001818699901 та від 13.10.2021 р. № 1001994292401, не погодившись лише з вимогами щодо стягнення заборгованості за комісією. Стосовно заборгованості за комісією, вказаної позивачем в розрахунку заборгованості за кредитним договором від 13.10.2021 р. № 1001994292401 в сумі 34 280,48 грн., суд приходить до такого. У\~рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України\~вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Верховний Суд визначив, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3ст. 55\~Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3ст. 47\~Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому, банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач мас право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Окрім того, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.11.2023 по справі № 204/224/21 виклала висновок щодо застосування норми права, а саме якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту , які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої га другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечиш відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У справі встановлено, що відповідно до п. 5.7.3 публічної пропозиції AT «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція діє з 15.03.2021) комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту , надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному у заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цін Частині 5 Розділу II цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів. У заяві № 1001994292401 на приєднання до договору комплексного обслуговування фізичних осіб від 13.10.2021, зазначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99 %. При цьому, в «кредитному договорі» не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також AT «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим підстав стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії за обслуговування кредитної заборгованості на суму 34280,48 грн. не має. Оскільки умови договору щодо обов`язку здійснення платежів за комісії є нікчемними, нарахована позивачем заборгованість за комісією в сумі 34 280,48 грн. не підлягає стягненню. З наданого позивачем розрахунку заборгованості в частині нарахування боргу за несплату комісії за кредитним договором № 1001994292401\~від 13.10.2021 вбачається, що відповідачем фактично сплачено банку комісію на суму 8 293,68 грн. Вказану суму необхідно віднести на рахунок платежів за тілом кредиту. Враховуючи викладене, заборгованість за кредитним договором № 1001994292401\~від 13.10.2021 буде дорівнювати 53 347,20 грн. (61 640,88 грн. - 8 293,68 грн.)\~заборгованість за кредитом, та 16,55 грн. - заборгованість за процентами, а всього\~53\~363,75 грн. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 09.02.2024 у справі № 337/3703/22. Таким чином, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ «ПУМБ» 67\~931,83 грн. (53\~363,75 грн. + 14568,08 грн.) заборгованості за кредитними договорами від 18.02.2021 р. № 2001818699901 та від 13.10.2021 р. № 1001994292401. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58). Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Сума майнової вимоги була визначена позивачем в розмірі 110 505,99 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на суму 67\~931,83 грн. А тому з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 1\~489,13 грн. (2 422,40 грн. х 67\~931,83 грн. / 110 505,99 грн.) сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial