Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л. О., про визнання заповіту недійсним. \~ \~ \~ \~Позов мотивовано тим, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , [INFO] . 11.01.2024 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., зареєстровано заяву позивача про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в Книзі обліку реєстрації спадкових справ за № 1, а також в журналі реєстрації вхідних документів за № 2/02-14. Також від нотаріуса позивачу стало відомо, що на випадок своєї смерті, [PERSON] залишила заповіт за реєстровим № 2483, за яким 1/2 (одну другу) частину належної їй квартири під номером [ADDRESS] заповіла позивачу, а іншу частину квартири заповіла відповідачу [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивач вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки на час складання заповіту [PERSON] виповнилось 70 років. В останні роки у неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій. Заповіт було складено 06.11.2008 року, а [PERSON] померла у віці 85 років. Уже в той час, вона проявляла ознаки психічного розладу, захворювання які виражалися в наступному: забувала що зробила, що говорила, напад безпричинної агресії, крик, істерика, погрожувала самогубством. Приготувати собі їжу, обслужити себе самостійно вона вже не могла, тому за своєю волею до нотаріуса вона явно не могла звернутись, так як не дуже була письменна, освідчена, а отже до цього її примусили. Вона часто була в пригніченому стані, плутала призначення побутової техніки. Крім того, у [PERSON] були вади зору, слуху, а тому самостійно читати в голос вона точно не могла, чути без допоміжних пристроїв самостійно вона не могла, а отже інформація, яка зазначена в заповіті є недійсною. Внаслідок цього ще за рік до смерті, вона перебувала на обстеженні у невропатолога та психіатра. Однак спроби поліпшити її психічний стан позитивного результату не мали. На день посвідчення заповіту на користь позивача та [PERSON] у [PERSON] спостерігався процес несприйняття дійсних подій. Дана ситуація хвилює позивача ще і тим, яким саме чином померла склала заповіт, якщо її стан здоров`я був нестабільний та сама по собі [PERSON] завжди потребувала постійного стороннього догляду. У в`язку з викладеним, позивач просив визнати недійсним заповіт за реєстровим № 2483 [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О. Ухвалою суду від 08.02.2024 р., позовну заяву залишено без руху та позивачу визначено строк для усунення виявлених недоліків. 12.02.2024 р. на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 08.02.2024 р. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 13.02.2024 р., позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. В ході проведення підготовчого розгляду, ухвалою суду від 27.06.2024 у справі призначено посмертну судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Хмельницької філії судових експертиз Державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України, в зв`язку із чим, провадження у справі зупинено. 23.08.2024 на адресу суду від судового експерта Хмельницької філії судових експертиз Державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України, надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, а саме: медичної картки амбулаторного хворого на ім`я [PERSON] , від сімейного лікаря. Ухвалою суду від 26.08.2024 провадження у справі поновлено та призначено до підготовчого засіцдання. Ухвалою суду від 27.09.2024 року витребувано медичну картку амбулаторного хворого на ім`я [PERSON] , [INFO] від сімейного лікаря в Амбулаторії ЗПСМ №1 (м. Вінниця вул. Станіславського буд.36) та витребувано у [PERSON] медичну картку [PERSON] , яка зберігалась за останньою адресою місця проживання та реєстрації померлої [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із повідомлення КНП "ЦПМСД №4 м. Вінниці" від 10.10.2024 р., відомості про громадянку [PERSON] , в медичній інформаційній системі (МІС) Електронної системи охорони здоров`я - відсутні. Ухвалою суду від 18.11.2024 по справі призначено посмертну судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Хмельницької філії судових експертиз Державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України. 28.03.2025 року на адресу суду повернуто цивільну справу № 127/2971/24 із висновком експерта за результатами проведеної експертизи. Ухвалою суду від 31.03.2025 року провадження у справі поновлено та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 26.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Пономаренко Ю. В. в судове засідання не з`явились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала за обставин, викладених в ній, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх необгрунтованість та безпідставність. Третя особа Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л. О. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відстутність, щодо вирішення позовних вимог поклалась на думку суду. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини. Так, судом встановлено, що [INFO] народився батько позивача - [PERSON] , батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 06.06.1968 року ( т. 1 а.с.29). [INFO] народився позивач [PERSON] , батьками якого є: батько [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 20.02.2002 року.(т.1 а.с.28 зворотній бік). Відповідно до витягу про реєстрацію шлюбу від 11.08.1988 року та рішення Замостянського районного народного суду м. Вінниці від 10.12.1979 року, [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». (т.1 ас. 26, т.1 а.с.120 зворотній бік). 05.06.1991 року [PERSON] уклала шлюб та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується витягом про реєстрацію шлюбу від 05.06.1991 року (т.1 а.с. 26 зворотній бік). [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 02.08.2023 року. ( т. 1 а.с. 11). Як вбачається із заповіту, посвідченого 06.11.2008 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., зареєстрованого в реєстрі за № 2483, [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій і діючи добровільно, на випадок своєї смерті, заповіла квартиру [ADDRESS] : [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках кожному. (т.1 а.с.23). Відповідно до спадкової справи №24/2023 від 04.08.2023 року, яка була досліджена в судовому засіданні вбачається, що у Спадковому реєстрі міститься інформація про заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дібровою Л. О. (т.1 а.с.48-71). Із листа з КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» за № 29/2436 від 27.03.2024 року вбачається, що [PERSON] , 1938 р.н. у період з 1997-2023 року на стаціонарному лікуванні у даній лікарні не знаходилась. (т.1 а.с.135, 167) Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 917к від 02.08.2023 року, [PERSON] померла через гіпертонічну хворобу з переважним ураженням серця та нирок. (т. 1 а.с.89) Позивач просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 06.11.2008 року Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2483, за яким [PERSON] , [INFO] заповіла [PERSON] та [PERSON] по частці квартири [ADDRESS] . Підставою для задоволення позовних вимог позивач визначає те, що волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало її волі, оскільки остання не усвідомлювала своїх дій внаслідок стійкого психічного розладу. Згідно з п. 4 ст.\~129\~Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). За вимогами статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 1216\~ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.\~1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст.\~1234\~ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Статтею 1247 ЦК України\~визначено загальні вимоги до форми заповіту. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої\~статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 1, 2 ст.1248 ЦК України\~нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~судам необхідно враховувати, що згідно із статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України\~(статті\~1,\~8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 215 ЦК України\~встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до ч. 2, 3 якої визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Стаття 1257 ЦК України, передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою (ст. 44 Закону України «Про нотаріат»). Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення стану неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220,частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно п. 7 зазначеної постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи призначення експертизи є обов`язковим. Як вбачається із висновку судово-психіатричного експерта № 213 від 19.03.2025 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , станом на час складання заповіту 06.11.2008 року усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними під час укладання вказаного заповіту.( т. 2 а.с.44-48). Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14). Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Висновок експерта є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану [PERSON] . Висновок експерта містить докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об`єктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи. На кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування висновку судово-психіатричної експертизи, абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, чим не виконано вимоги ч. 3 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, підстав для відхилення висновку експерта судом не встановлено. Оскільки позивачем не надано доказів неспроможності спадкодавця та дарувальника в момент вчинення оскаржуваних правочинів розуміти значення своїх дій, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. У відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed