Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] , поданої в її інтересах представником адвокатом Рахнянською С.В. до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: кв. [ADDRESS] ; судові витрати залишити за позивачем. Позовна заява обґрунтована тим, що позивачу на праві приватної власності належить кв. [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] , шлюб з яким розірвано 10.01.1995. Рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 05.12.1996 у справі № 2-1468 відповідача визнано таким, що втратив право на користування спірною квартирою, проте відповідач знову зареєструвався в кв. [ADDRESS] . У позовній заяві позивач зазначає, що по теперішній час відповідач не проживає в зазначеній квартирі, жодного інтересу до житлового приміщення не проявляє, за місцем реєстрації не з`являється. Позивач несе витрати по утриманню квартири самостійно, сплачує комунальні платежі, відповідачу жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачем, ні іншими членами сім?ї, не чинилось. Реєстрація відповідача в квартирі позивача перешкоджає їй вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд. Оскільки позивач є власником житлового приміщення, та відповідач не є членом його сім`ї та не проживає у квартирі, з метою захисту права власності позивача та усунення їй перешкод у здійсненні права власності, позивач звернувся до суду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.09.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення заяви без руху. На виконання ухвали суду від 19.09.2024 представник позивача надала 24.09.2024 заяву про усунення недоліків позовної заяви, а саме докази направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу. Ухвалою суду від 15.10.2024 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 13.11.2024. У підготовче\~засідання 13.11.2024,\~06.02.2025\~сторони не\~з`явились,\~про причини\~неявки суду\~не повідомили,\~клопотання та\~заяви не\~подавали. Підготовче засідання у справі відкладено на 08.04.2025, у зв`язку з неявкою відповідача, відсутністю доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи. У підготовче засідання 08.04.2025 з`явилась представник позивача, відповідач не з`явився, заяви та клопотання не подавав, повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. У підготовчому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Також просила суд витребувати від Департамента надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію про те, чи зареєстрований відповідач за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті на 29.05.2025. Зазначеною ухвалою суду від 08.04.2025 витребувано від Департамента надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію про те, чи зареєстрований станом на момент надання витребуваної інформації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання 29.05.2025 з`явилась представник позивача, відповідач не з`явився, заяви та клопотання не подавав, про причини неявки суду не повідомив. Розгляд справи відкладено на 11.06.2025 для повторного направлення ухвали про витребування доказів від 08.04.2025. У судове засідання 11.06.2025 сторони не з`явились, заяви та клопотання не подавали, про причини неявки суду не повідомили. Розгляд справи відкладено на 12.08.2025. У судове засідання 12.08.2025 з`явилась представник позивача у режимі відеоконференцзв`язку. Відповідач до суду не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи судом. Відповідач заяви та клопотання не подавав, про причини неявки суду не повідомив. Розгляд справи відкладено на 10.09.2025. У судове засідання 10.09.2025 сторони не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи судом. Сторони про причини неявки суду не повідомили, клопотання та заяви не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідача про судовий розгляд, однак відповідач до суду не з`являвся, про причини неявки до суду не повідомляв, не подав відзив, враховуючи неодноразове відкладення розгляду справи, та з метою недопущення затягування строків розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідача, повідомленого про дату, час і місце розгляду справи судом, на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 1 ст.\~244\~ЦПК України 10.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 22.09.2025. Станом на момент розгляду справи, інші заяви по суті справи, окрім позовної заяви, у матеріалах справи відсутні. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши оцінку доказам, наявним у справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Суд встановив, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями витягу з державного реєстру речових прав та договору купівлі-продажу, посвідченого 06.02.1998 державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 8-293. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № Г1-171344-ф/о від 14.08.2024 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані/задекларовані такі особи: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 27.04.1988; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 15.01.2008; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 15.09.1999; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 14.04.2010; [PERSON] , [INFO] ; дата реєстрації: 05.09.2001; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 23.12.2011; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 12.12.2008. З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу від 20.08.2025 та копії архівної довідки від 03.12.1997 № 1047/3/39 вбачається, що [PERSON] , та [PERSON] , розірвали шлюб 10 січня 1995 року у відділ державної реєстрації актів громадянського стану Центральної райадміністрації виконкому Одеської міськради народних депутатів, актовий запис про розірвання шлюбу № 18. Рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 05.12.1996 у справі № 2-1468 відповідача [PERSON] визнали таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 18.12.1996. Однак, 15.09.1999 особа була повторно зареєстрована у житловому приміщенні. Доводи позивача щодо непроживання відповідача у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , підтверджуються актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 04.07.2024, складеним за участі мешканців буд. [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що [PERSON] , [INFO] , з 2014 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Докази того, що відповідач проживав у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] з 2014 року та до моменту розгляду справи, а також докази наявності поважних причин не проживання у зазначеному житловому приміщенні у матеріалах справи відсутні. Оскільки відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні більше одного року без поважних причин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved