Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

У квітні 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Жарчинський Олексій Анатолійович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.,, згідно з якою позивач просить суд: 1.Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 56841 від 24.05.2021 р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з [PERSON] (прізвище після укладення шлюбу [PERSON] ), невиплачених в строк грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». 2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти, стягнуті в ході виконання виконавчого провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, в розмірі 19 525,28 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.05.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 56841 про стягнення з [PERSON] (прізвище після укладення шлюбу - [PERSON] ), невиплачених в строк грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», код ЄДРПОУ 39700642, відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 року, якому Товариством з обмеженою відповідальністю «МАН1ВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», код ЄДРПОУ 38569246, на підставі Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 р. відступлено право вимоги за Кредитним договором № 149772953 від 03.05.2019 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] . Загальна сума, що підлягає стягненню за Виконавчим написом, складає - 17 478, 08 гривень. У позовній зазначено, що 15.12.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Жарчинським Олексієм Анатолійовичем було відкрито виконавче провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, винесені постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 1747,80 грн., мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 300,00 грн., про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про зміну назви сторони виконавчого провадження. 24.07.2024 р. Приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Жарчинським Олексієм Анатолійовичем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, оскільки позивачем (боржником) були сплачені грошові кошти, достатні для задоволення вимог стягувана, і витрат виконавчого провадження, у загальній сумі 19 525,28 гривень. Також у постанові є посилання на ч. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Позивачем вказано, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавчий напис вчинено без оригіналів нотаріально посвідченого договору скільки станом на 24.05.2021 року (дату вчинення спірного виконавчого напису) чинне законодавство передбачало можливість вчинення виконавчого напису лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу. Окрім того, позивачем вказано, що заборгованість визначена у вказаному виконавчому написі не є безспірною, а також зазначено, що на адресу позивача не надходило вимоги - повідомлення про усунення порушень позивач не отримав ні від відповідача, ні від будь-кого іншого. Також, позивачем вказано, що в ході виконавчого провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, з позивача були стягнуті кошти в розмірі 19 525,28 гривень. Оскільки виконавчий напис № 56841 від 24.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Остапенком Євгеном Михайловичем є таким, що не підлягає виконанню, правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала, а тому позивач вважає, що вказані кошти підлягають стягнення з відповідача на користь позивача, як безпідставно набуті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.04.2025 відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 02.07.2025 року до суду надійшов через систему «Електронний суд» відзив відповідача на позовну заяву у якому останній просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві вказано, що відповідачем виконано вимоги передбачені п. 2 Постанови КМУ від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документи, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку документів, за якими заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та подано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Остапенку Є.М. вичерпний перелік документів та розрахунок заборгованості за кредитним договором, а отже виконавчий напису, вчинений 30.06.2021 року за № 251086 не підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, оскільки зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість можна вважати безспірною. Окрім того, у відзиві казано, що станом на час розгляду справи кредитний договір на підставі якого винесено виконавчий напис не визнаний недійсним, не змінений та не розірваний, а отже відсутні підстави для повернення стягнутої з позичальника заборгованості за вказаним кредитним договором в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, оскільки, на момент здійснення такого стягнення, всі дії по виконанню такого виконавчого напису здійснювалися правомірно. Також вказано, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в силу норм чинного законодавства не є підставою для повернення боржнику стягнутих на його підставі коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Окрім того, у відзиві зазначено, що позивач знав про наявність заборгованості по кредитному договору повернення грошових коштів за кредитним договором №149772953 від 03.05.2019 року, тому з урахуванням принципу «розумної обачності» обґрунтовано вважати, що позивач об`єктивно мав можливість дізнатися про відкриття виконавчого провадження, а саме 15.12.2021 року. Строк звернення до суду позивача сплив у грудні (12) 2024 року. Із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і стягнення безпідставно набутих коштів, [PERSON] звернувся 18.04.2025 року, тобто після спливу позовної давності.. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду 11.08.2025 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у позовній заяві просив розгляд справи проводити без участі сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві просив суд, розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 56841, яким запропоновано стягнути з [PERSON] , [INFO] , невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу №20190103 від 03 січня 2019 року, якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» на підставі Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, відступлено право вимоги за кредитним договором №149772953 від 03 травня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».. та [PERSON] . Запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», стягнути з [PERSON] за період з 28.05.2020 року по 30.04.2021 року включно, суму у розмірі: - 6 600,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 10828,08 грн. - заборгованість по відсоткам; 50,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 46 879,47 грн. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] позивача після реєстрації шлюбу змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Як вбачається з матеріалів справи, що 15.12.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Жарчинським Олексієм Анатолійовичем було відкрито виконавче провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, винесені постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 1747,80 грн., мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 300,00 грн., про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про зміну назви сторони виконавчого провадження. 24.07.2024 р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Жарчинським Олексієм Анатолійовичем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, оскільки позивачем (боржником) були сплачені грошові кошти, достатні для задоволення вимог стягувана, і витрат виконавчого провадження, у загальній сумі 19 525,28 гривень. Також у постанові є посилання на ч. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. У відповідності до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Статтею 90 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В постанові Верховного Суду від 11.07.2019 р. у справі №461/4609/16-ц зазначено, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України Про нотаріат ). Але характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Сам по собі цей факт (поданнястягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України Про нотаріат захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Крім цього, як на підставу вчинення виконавчого напису, нотаріус посилається на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 р. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй Постанові по справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також, пп. б п. 2 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, зокрема, подаються засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок), містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису нотаріуса як і в Переліку. Пунктом 1 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Виконавчий напис вчинюється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, місцезнаходження боржника або стягувача. Згідно підпункту 2.1 п. 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника;дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;строк, за який має провадитися стягнення;інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У відповідності до п.п. 3.1, 3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи:якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідного оригіналу нотаріально посвідченої угоди має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У своїй постанові від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на приписи статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» зазначила, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року таким, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічна позиція викладена у постанові ВП ВС від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем під час розгляду справи не було надано жодних доказів на спростування доводів позивача. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що на час вчинення виконавчого напису у розпорядженні нотаріуса були всі необхідні документи, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, тобто докази, які мають підтверджувати, що нотаріус мав, передбачені законом,підстави для вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 19 525,28 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Як уже зазначалось судом, що 15.12.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Жарчинським Олексієм Анатолійовичем було відкрито виконавче провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, винесені постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 1747,80 грн., мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 300,00 грн., про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про зміну назви сторони виконавчого провадження. 24.07.2024 р. приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Жарчинським Олексієм Анатолійовичем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 67884309 по примусовому виконанню виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, оскільки позивачем (боржником) були сплачені грошові кошти, достатні для задоволення вимог стягувана, і витрат виконавчого провадження, у загальній сумі 19 525,28 гривень. Також у постанові є посилання на ч. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно якої виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до відповіді приватного виконавця виконавчого округу Київської області Жарчинського Олексія Анатолійовича № 1749 від 14.04.2025, що на примусовому виконанні у приватного виконавця перебувало виконавче провадження № 67884309 з примусового виконання виконавчого напису №56841, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М. 24.05.2021, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» грошових коштів та яке було закінчено відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Також повідомлено, що в рамках виконавчого провадження з [PERSON] було стягнено 19 525,88 грн., які були перераховані (розподілені) наступним чином: - 300,00 грн. - на рахунок ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (повернення використаного авансового внеску); - 17 478,08 грн. - на рахунок ТОВ «ФК «Євроейська агенція з повернення боргів» (сплата боргу); - 1747,80 грн. - на рахунок приватного виконавця ( сплата основної винагороди приватного виконавця). В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням правових позицій висловлених Верховним судом в постанові від 06 березня 2019р. по справі № 910/1531/18, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума коштів, яка була набута відповідачем на примусове виконання цього виконавчого напису № 56841 від 24.05.2021 у розмірі 17478,08 грн., як сума боргу за виконавчим написом. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача позивача коштів стягнутих у межах виконавчого провадження в іншій частині, згідно листа приватного виконавця: - 1747,80 грн., як сплата основної винагороди приватного виконавця, - 300,00 грн., як повернення використаного авансового внеску, оскільки вказана сума була стягнута з позивача на підставі Закону України «Про виконавче провадження» на користь приватного виконавця, як основна винагорода та повернення використаного авансового внеску. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих написів нотаріусів. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 по справі № 201/8493/18. Так, підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати основної винагороди приватному виконавця є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». На час здійснення виконавчих дій, безпосередньо виконавчий напис № 56841від 24.05.2021 не був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, позивачем в позовній заяві не зазначено та не надано доказів, що на час погашення заборгованості ним дії приватного виконавця були оскаржені і як наслідок, визначні в цій частині неправомірними. Враховуючи викладене, вказана сума у розмірі грн., яка стягнута з позивача, як основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження не може вважатись безпідставною набутою в розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки як уже було зазначено судом, вона була стягнута на підставі та відповідно норм Закону України «Про виконавче провадження». На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимоги та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 17 478,08 грн., сума заборгованість перед стягувачем за виконавчим написом. Щодо заяви відповідача викладеної у відзиві щодо застосування строків пропуску позовної заяви, суд зазначає наступне. В обґрунтування заяви вказано, що відповідачем зазначено, що позивач знав про наявність заборгованості по кредитному договору повернення грошових коштів за кредитним договором №149772953 від 03.05.2019 року, тому з урахуванням принципу «розумної обачності» обґрунтовано вважати, що позивач об`єктивно мав можливість дізнатися про відкриття виконавчого провадження, а саме 15.12.2021 року. Строк звернення до суду позивача сплив у грудні (12) 2024 року. Із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і стягнення безпідставно набутих коштів, [PERSON] звернувся 18.04.2025 року, тобто після спливу позовної давності. Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, який діяв до 14.05.2025 року. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» було постановлено установити карантин на усій території України з 12.03.2020. 30.06.2023 Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин скасовано. Таким чином, карантин на території України діяв з 12.03.2020 по 30.06.2023. Отже, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність тривалістю у три роки та яка мала спливти з 12.03.2020 по 30.06.2023 - була продовжена. 24.02.2022 російською федерацією здійснено військову агресію проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який станом на день розгляду справи продовжено. Отже, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність тривалістю у три роки, сплив якої припадав на карантин, що скасований під час дії воєнного стану, - продовжена до закінчення дії воєнного стану відповідно до положень п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Продовження строку позовної давності в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу норми Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строку позовної давності на період карантину (Постанова Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21). Близька за змістом правова позиція щодо застосування строків позовної давності, встановлених ЦК України та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21. Таким чином, враховуючи дію карантину та воєнного стану на території України, строк позовної давності не є пропущеним. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу (правову) допомоги у розмірі 7500,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: копію договору про надання правничої допомоги №11/04-25/2 від 11.04.2025, та копії квитанції до прибуткового ордеру №14 від 17.04.2025 та копії платіжної інструкції від 17.04.2025. Таким чином, стороною позивачем поданими доказами, підтверджено понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн. При цьому, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 7 500,00 грн. є не співмірним зі складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17. «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує CCIIJI. присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі N 362/3912/18 (провадження N 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі N 201/14495/16-ц (провадження N 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Дослідивши надані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, одне судове засідання, а також тривалість судових засідань, ціну позову з урахуванням вимог розумності та справедливості, сума судових витрат в заяві про ухвалення додаткового рішення не є співмірною в розумінні ч.4 ст. 137 ЦПК України, а також враховуючи заперечення позивача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, тому суд прийшов до висновку про стягнення з Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат, то суд керується ст.ст.133, 141 ЦПК України, відповідно до положень яких, та враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн., однак був зобов`язаний сплатити судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. за одну позовну вимогу немайнового характеру та одну позовну вимог майнового характеру, а також зважаючи на те, що судом задоволено майнову вимоги 89,51 % від суми заявленої позовної вимоги, тому з позивачки [PERSON] на користь держави підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог несплачений ним при зверненні до суду із позовом судовий збір в розмірі 189,04 грн., а з відповідача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь держави - судовий збір в розмірі 1022,16 грн. Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 1211,20 грн. сплачений ним при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved