Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

10.06.2025 [PERSON] подала до суду позовну заяву до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області з наступними вимогами: 1) Встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , померлою [INFO] , на час відкриття спадщини; 2) Визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки, що належать померлій [PERSON] згідно Державного Акту серія ЯД №\~042946 від 27.09.2007, кадастровий номер: 6321780500:02:000:0259, розміром 4,3469 га, та\~згідно Державного Акту серія ЯД № 042947 від 27.09.2007, кадастровий номер: 6321780500:02:000:0886, розміром 0,1044 га, в порядку спадкування за законом. На обґрунтування позову зазначила, що [INFO] вона народилася в сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Її батьки шлюб не реєстрували. В подальшому, батьки перестали жити разом, мати її заміж не виходила, інших дітей не мала. [INFO] її мати [PERSON] померла. Після смерті матері відкрилася спадщина. Єдиним спадкоємцем є вона. [PERSON] мала у власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, згідно Державного Акту серія ЯД №\~042946 від 27.09.2007, кадастровий номер: 6321780500:02:000:0259, розміром 4,3469 га, та\~згідно Державного Акту серія ЯД № 042947 від 27.09.2007, кадастровий номер: 6321780500:02:000:0886, розміром 0,1044 га. У встановлений законом шестимісячний строк, вона до нотаріуса не зверталася, у тому числі інші спадкоємці. [PERSON] разом з матір`ю були зареєстровані в [ADDRESS] . Однак, у 2014 році, у зв`язку зі збройною агресією рф були вимушені переїхати на постійне місце проживання в смт. Бірки Нововодолазького району Харківської області, де проживали з 2015 року в будинку [ADDRESS] , до дня смерті матері. 11.08.2021 вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Водночас, приватний нотаріус Трубнікова В. В. відмовила їй у видачу свідоцтва, оскільки був пропущений строк. Враховуючи, що вона постійно проживала разом з матір`ю, вважала, що прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, водночас у позасудовому порядку, позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11.06.2025 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 01.07.2025. 01.07.2025 за клопотанням представника позивача Оберкович Г. В. витребувано від Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області інформацію про те: чи звертався будь-хто до нотаріальної контори з заявами про прийняття або відмову від спадщини (в тому числі і з заявами про відкликання заяв про прийняття спадщини), а також за видачею свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] [PERSON] , разом з відповідним витягом зі спадкового реєстру; чи залишила заповіт [PERSON] , яка померла [INFO] , та відкладено підготовче засідання на 12.08.2025. 04.07.2025 надійшла витребувана інформація. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15:15 годину 12.08.2025, та того ж дня відкладено судовий розгляд у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату та час судового засідання. Під час судового розгляду представник позивача Оберкович Г. В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, за наявними матеріалами справи. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , до складу якої входить право власності на земельні ділянки: з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: кадастровий номер: 6321780500:02:000:0259, площею 4,3469 га; кадастровий номер: 6321780500:02:000:0886, площею 0,1044\~га. Для вирішення цього спору позивачеві необхідно встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , станом на день її смерті - [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 6 ст. 294 ЦПК України передбачено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Частиною 1 ст. 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Даними копії паспорта громадянина України [NUMBER] підтверджується, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 4, 5). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , позивач [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а. с. 8). [INFO] померла [PERSON] в смт. Бірки Нововодолазького району Харківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] (а. с. 10). Згідно копії Державного акта серія ЯД №\~042946 від 27.09.2007, [PERSON] належала земельна ділянка, площею 4,3469 га, кадастровий номер 6321780500:02:000:0259, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 11). Згідно копії Державного акта серія ЯД №\~042947 від 27.09.2007, [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0,1044 га, кадастровий номер 6321780500:02:000:0886, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 12). Згідно довідки Виконавчого комітету Бірківської селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 653 від 11.11.2019, [PERSON] , [INFO] , не зареєстрована, але постійно проживала в [ADDRESS] (а. с. 14). Даними довідки про спільне проживання та ведення спільного господарства до дня смерті пенсіонера № 27-31/128 від 10.08.2021, виданої старостою Бірківського старостинського округу Нововодолазької селищної ради, підтверджується, що позивач [PERSON] на день смерті [PERSON] - [INFO] , проживала разом з померлою за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15). Свідок [PERSON] під час судового розгляду показав, що дійсно позивач [PERSON] проживала разом з матір`ю [PERSON] в смт. Бірки, у тому числі на день її смерті, а також займалася її похованням. З листа приватного нотаріуса Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Трубнікової В. В. від 11.08.2021 вбачається, що позивачу [PERSON] повідомлено про пропуск строку на подання заяви про прийняття спадщини (а. с. 13). З листа Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області № 715/01-16 від 04.07.2025 вбачається, що після померлої [INFO] [PERSON] , 1945 року народження, з заявами про прийняття або відмову від спадщини, у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Заповіти в конторі не складались. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а. с. 36-38). На підставі зазначених вище доводів позивача, викладених в позовній заяві, та доводів представника позивача під час судового розгляду, а також відомостей, що містяться у письмових доказах, суд дійшов висновку про доведеність факту постійного проживання позивача [PERSON] на момент відкриття спадщини разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Оскільки від встановлення цього факту залежить вирішення спору про право на спадщину за законом, позивач мав підстави звертатися з такою заявою у порядку позовного провадження. Встановлення цього факту має юридичне значення для позивача, а підтвердити його іншим шляхом він не має можливості, тому вимога позову про встановлення цього факту є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Водночас, суд зазначає, що відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині рішення вказівки на встановлення факту постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на день її смерті [INFO] , а\~цей факт розглядається судом як обставина, що підлягає доказуванню для вирішення по суті спору щодо спадщини. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 3.21 п. 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. п. 4.15, 4.18 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивачем надано докази того, що вона проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на день її смерті [INFO] та прийняла після матері спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. За таких обставин, оскільки позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, викладених на обґрунтування позову, представник відповідача - Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області проти позову заперечень не подала, у справі є законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у повному обсязі. Оскільки позивач не вимагала відшкодування судових витрат, з урахуванням характеру спірних правовідносин та дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved