Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що добросовісно заволодів 07.01.2023 нерухомим майном - житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , вважаючи його спадковим майном, яке він прийняв після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , а за життя вважав цей будинок своєю власністю, одержаною у спадщину після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , фактично вступивши у володіння та управління цим майно, але не оформивши своїх спадкових прав. Ні позивач, ні [PERSON] не були обізнані ні про заповіт від 16.08.2000 № 4-10230, який залишив [PERSON] та яким все своє майно заповів відповідачу, ні про подану відповідачем до Ніжинської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини від 03.12.2002. Отже, позивач безперервно, відкрито і добросовісно без правового титулу володіє вказаним будинком з 07.01.2023 по теперішній час, тобто понад 2 роки і 4 місяці. До цього безперервно, відкрито і добросовісно без правового титулу цим майном володів спадкодавець позивача, починаючи з 14.10.2002 і по дату своєї смерті - [INFO] , тобто - понад 20 років і 2 місяці. Отже, з урахуванням положень частини 2 статті 344 ЦК України, приєднавши до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володів спадкодавець позивача, загальний час, протягом якого спірним майном володіє позивач, що підлягає врахуванню судом, складає понад 22 роки. Володіння є відкритим, без таємниць, без вчинення дій, спрямованих на приховування від інших осіб самого факту давнісного володіння. Давнісне володіння є безперервним, воно не втрачалося протягом усього строку, починаючи з 14.10.2002 і по теперішній час. На момент заволодіння цим майном позивач, так само як і його спадкодавець, діяв чесно і добросовісно, оскільки і спадкодавець і позивач вважали це майно кожен своєю спадщиною, прийнятою у встановленому порядку. Позивач та його спадкодавець були впевнені у тому, що на це майно не претендують інші особи, зокрема, відповідач, і вони отримала його за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відповідач жодного разу ні позивачеві ні його спадкодавцю не повідомляв про своє право власності на це майно, не пред?являв ніяких вимог щодо нього, своє право власності юридично не оформив шляхом одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та у встановленому порядку не зареєстрував. Отже, володіння позивачем спірним майном є добросовісним, але безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, у зв?язку з чим він претендує на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Таким чином, позивач вважає, що наявна вся сукупність необхідних, передбачених статтею 344 ЦК України та конкретизованих у вищевказаному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду умов для набуття ним права власності на спірне майно за набувальною давністю. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня 2025 року у справі відкрито провадження по справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14 годину 00 хвилин 17 червня 2025 року, яке в подальшому відкладено на 01 липня 2025 року, 11 год. 30 хв. Ухвалою суду від 01.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 годину 10 хвилин 17 липня 2025 року, яке в подальшому відкладено на 20 серпня 2025 року 14 годину 30 хвилин, 30 вересня 2025 року 14 годину 00 хвилин. Представник позивача - адвокат Луєнко Ю.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки в судові засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без його участі не надав, не подавав відзиву на позов, тому суд вирішує справу за наявними доказами у справі у відповідності до норм\~ст. 280-289 ЦПК України\~у заочному порядку, оскільки представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Крім того, у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який будучи попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, повідомив суду про відомі йому обставини, які мають значення для справи. А саме , як пояснив свідок , він проживає по сусідству з родиною [PERSON] з дитинства . [PERSON] знав цю сім`ю. В будинку жили батьки і троє синів. Після того, як всі виїхали до росії, повернувся лише [PERSON] , який і продовжував проживати у батьківській хаті, де згодом в 2023 році і помер. З ним проживав і син [PERSON] . За будинком доглядали, як за своїм. Жили, дбали по господарству. [PERSON] приїжджав дуже давно до Ніжина. До батьківської хати не заходив, проживав у друзів. Ходив на могилки до діда і баби, і повернувся назад до свого місця проживання в росію. Більше його ніхто не бачив і не чув. Про те, що [PERSON] заповідав будинок не [PERSON] , а [PERSON] ніхто не здогадувався, всі вважали, що це будинок [PERSON] . Суд, заслухавши учасників судового засідання, допитавши свідкав, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 18 вересня 1991 року (а.с.13). 03 травня 1989 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] і йому було присвоєно прізвище дружини [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 26 липня 1993 року (а.с. зворотна сторона 13). Як убачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18 лютого 2015 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 19 листопада 1993 року (а.с. 14). Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 жовтня 1991 року (а.с. зворотна сторона 12). [INFO] помер [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17 січня 2023 року (а.с. 11). Згідно довідки № 185 від 25.01.2023, виданої виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області, на день смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. зворотна сторона 14). Відповідно до відомостей, наданих КП «Ніжинське МБТІ» від 02 жовтня 2023 року № 517, житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , на праві власності зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 11.05.1957 за р№ 2825/7 (а.с. зворотна сторона 15). [INFO] помер [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16 жовтня 2002 року (а.с. зворотна сторона 16). [PERSON] заповів все своє майно сину [PERSON] , що підтверджується Заповітом №4-10230 від 16.08.2000 (а.с. зворотна сторона 18). Згідно заяви від 11.12.2023, [PERSON] відмовилась від обов`язкової частки у спадщині [PERSON] на користь свого сина [PERSON] (а.с. зворотна сторона 21). 03 грудня 2002 року [PERSON] подано заяву до Ніжинської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , зокрема житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , автомобіля, цінних паперів та грошових вкладів в Ніжинському відділенні Ощадбанку України ( а.с. 19). Згідно висновку про вартість майна, складеного 10 лютого 2025 року оцінювачем [PERSON] , ринкова вартість об`єкта оцінки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] складає 142086,00 грн (а.с. зворотна сторона 9-10). Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд враховує наступне. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до\~ ст. 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст.\~12,\~81 ЦПК України\~ кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За статтею 13 Конвенції визнається право людини на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Право на ефективний судовий захист регламентовано також статтею 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року. Отже, як у міжнародному, так і в національному законодавстві закріплено принцип справедливого судового розгляду спору та єфективного судового захисту. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 цієї статті одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК\~України\~дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~статтею 344 ЦК України. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14\~травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження №\~61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження №\~61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно з положеннями ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з\~цим згідно\~зі статтею\~1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~к ожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «легітимні очікування» (рішення ЄСПЛ від 23\~жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №\~12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S.\~v. the United Kingdom, №\~10741/84). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті (див. ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви №\~45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (п. 50 рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини»). Під час розгляду справи встановлено, що позивач добросовісно заволодів спірним житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами і продовжував відкрито, безперервно володіти будинком уцілому з 2002 року, тобто більше десяти\~років,\~а тому в силу вимог ст.\~344 ЦК України він набув право власності на спірну частку в будинку за набувальною давністю. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову.

Outcome: approved