Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

у квітні 2025 року [PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , [INFO] , є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, технічним паспортом на квартиру. Позивач, з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно, однак їй відмовлено у проведені реєстраційних дій з тих підстав, що Сєвєродонецькою міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області повідомлено, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалася в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях, які не були вивезені на підконтрольну Україні територію. У зв`язку з цим Сєвєродонецьке БТІ не підтвердило реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого, Сєвєродонецьким ДВП об`єднання АЗОТ № б/н від 06 квітня 1999 року за громадянкою [PERSON] . Фактично право власності позивача на квартиру є дійсним, однак через відсутність законодавчого врегулювання питання підтвердження реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було зареєстроване до 01 січня 2013 року і підтверджуючі документи знаходяться на території непідконтрольній території України, позивач вимушена звертатись до суду за захистом свого права власності, бо без рішення суду позивач не зможе зареєструвати своє право. У зв`язку з чим, у позивача виникла нагальна необхідність звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру, власником якої вона вже є. Постановленою суддею ухвалою від 09 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали або нотаріально посвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову. 29 травня 2025 року, на виконання вищевказаної ухвали представником позивача подане клопотання, в якому повідомлено про відсутність оригіналів правовстановлюючих документів через їх перебування на тимчасово окупованій території. Постановленою суддею ухвалою від 30 травня 2025 року судові засідання у справі призначено проводити в режимі відеоконференції за участю представника позивача. Постановленою судом ухвалою від 25 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 26 серпня 2025 року судом отримано нотаріально засвідчену копію технічного паспорту на квартиру. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Пояснила, що оригінал свідоцтва про право власності залишився на тимчасово окупованій території України, однак відомості та печатки органу БТІ в технічному паспорті свідчать про наявність свідоцтва та реєстрацію за позивачем права власності. Заперечень проти ухвалення рішення в заочному порядку не виклала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, встановив таке. У наданій позивачем копії свідоцтва про право власності на житло від 06 квітня 1999 року, оригінал якого не надано суду та щодо якого позивачем указано на втрату, зазначено про передачу у власність [PERSON] Сєвєродонецьким ГПП об`єднання «АЗОТ» Луганської області квартири за [ADDRESS] , загальною площею 49,6 кв. м /а.с.10/. Зворотна сторона наданої копії містить штамп Реєстраційного посвідчення на правовстановлюючому документі, згідно з яким квартира зареєстрована Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації 26 квітня 1999 року, про що здійснено запис у реєстрову книгу за № 126. Відповідно до засвідченої Мурашко Л. О., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 22 серпня 2025 року за реєстровим № 9919, копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 15 грудня 1998 року, власником вказано [PERSON] . Технічний паспорт містить запис про те, що квартира зареєстрована в БТІ на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за № 126, підпис керівника БТІ та печатку Сєвєродонецького Бюро технічної інвентаризації, підписи службових та посадових осіб, відомості про розташування квартири на 4 поверсі 5 поверхового будинку, площу квартири, загальну 49,6 кв. м, житлову 31,5 кв. м /а.с.58-59/. З відмітки у копії паспорта громадянки України [PERSON] , серії [NUMBER] вбачається, що з 21 листопада 1980 року місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.6/. З копії довідки від 14 грудня 2023 року № 5612-5002797451 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце реєстрації позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , місце проживання/перебування: [ADDRESS] /а.с.8/. 12 листопада 2024 року Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Желязкової М., Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради № 76031500, за результатами розгляду заяви від 22 жовтня 2024 року за реєстраційним номером 63582662 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Закраїни від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, а саме після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме: згідно з повідомленням Сєвєродонецької міської військової адміністрації інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях, які не були вивезені на підконтрольну Україні територію. У зв`язку з цим Сєвєродонецьке БТІ не підтвердило реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сєвєродонецьким ДВП об`єднання «АЗОТ» № б/н від 06 квітня 1999 року за гр. [PERSON] . Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи спір суд ураховує таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 26 лютого 1996 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. На день розгляду справи територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою територією в розумінні п. 7 ч. 1 ст. 1-1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахуванням положень абз. 2 п. 1 Постанови КМУ від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376. Позивач втратила документи, що засвідчують її право власності (свідоцтво про право власності, витяг про реєстрацію права власності). При цьому відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію не є можливим, що підтверджується зокрема відмовою реєстратора, тимчасовою окупацією міста Сіверськодонецька. Верховний суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. За ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на 06 квітня 1999 року, Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. На момент набуття позивачем права власності застосуванню підлягав Наказ Держжитлокомунгоспу № 56 від 13 грудня 1995 року «Про затвердження Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб». Цим наказом було встановлено, що Державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, за рахунок коштів власників нерухомого майна (п.1.4). До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться квартири багатоквартирних будинків (пп. г п. 1.5). Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку № 12, в тому числі, членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об`єднання, які повністю внесли свої пайові внески; фізичним та юридичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна. В додатку № 1 до Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13 грудня 1995 року наведено Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, в якому до правовстановлюючих документів віднесено Інші правовстановлюючі документи, передбачені законодавством України (п.10). Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839 затверджено Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, згідно з якою: Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (п.1.4); Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації (п.1.5); Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності (п.1.6); Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна (п.1.7); До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться квартири багатоквартирних будинків (пп. в п.1.9); Реєстрація провадиться на підставі правовстановлювальних документів у такому порядку (п.2.1) на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис (пп. ґ п. 2.1); Об`єкту, що реєструється, присвоюється один реєстровий номер незалежно від кількості співвласників (п.3.5). У відповідності до Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна (Додаток 1 до Інструкції від 09 червня 1998 року) до правовстановлюючих документів, які підлягали реєстрації та яки підтверджували право власності відносилися Свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді (п.7 Додатку 1). До 24 травня 2001 року порядок складання та видачі технічного паспорта на будинок регулювався Інструкцією про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої Наказом статистичного управління срср від 15 липня 1985 року № 380, згідно з п. 2.1 якого, головними документами, які встановлюють право власності на будівлі є, в тому числі, урядові та відомчі акти (постанови та розпорядження), а також рішення виконкомів місцевих Рад народних депутатів про передачу будівель та споруд державною, кооперативним та громадським організаціям у встановленому порядку. Вказана інструкція втратила чинність на території України на підставі Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127. Технічний паспорт створювався та мав силу додатку до Свідоцтва про право власності на житло. Позивачем право власності набуте у 1999 році. Надані позивачем докази у технічного паспорту, який був додатком до права власності сам по собі не встановлює таке право, однак посвідчує його з урахуванням проживання позивача в квартирі, з приводу якого складений технічний паспорт, того, що паспорт виданий та посвідчений органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1999 рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, вказівкою про документ, на підставі якого він виданий, його реєстрацію, підписами посадових осіб, що в свою чергу свідчить про дотримання позивачем при набутті права законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем доведено її право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, позивачем втрачено сам правовстановлюючий документ, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved