Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

25.06.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором за №06066-07/2024 в розмірі 42\~457,50 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування позову представник позивача зазначав, що 05.07.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] укладено кредитний договір за №06066-07/2024, який підписано електронним підписом позичальниці, що відтворений шляхом одноразового ідентифікатора. Відповідно до п.п. 1.6 кредитного договору, кошти кредиту надаються ТОВ «АВАНАС КРЕДИТ» у безготівковій формі, шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки. Підписанням кредитного договору відповідачка підтвердила, що ознайомлена з усіма умовами Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, які розміщені на веб-сайті Товариства. Приймаючи умови договору відповідачка підтвердила, що вона повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись цих правил. Ці правила є публічною пропозицією в розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. 19.11.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу за №191124/2, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 19.11.2024 року до договору факторингу за №191124/2 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги і до відповідачки в сумі 42\~457,50 грн., з яких: 15\~300 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 21\~802,5 грн. сума заборгованості за процентами, 5\~355 грн. сума заборгованості за штрафними санкціями. Представник позивача вказує, що з моменту отримання прав вимоги до відповідачки, позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.07.2025 року прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено судове засідання. 05.09.2025 року до суду від представника відповідачки адвоката Мельник О.В. надійшов відзив на позовну заяву в якому вказано, що відповідачка не визнає позовні вимоги у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що подані з порушенням норм матеріального права, а відтак позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на підтвердження зарахування кредитних коштів на рахунок відповідачки за договором за №06066-07/2024 від 05.07.2024 року, а також фактичного користування останньою кредитними коштами. Факт підписання договору фінансового кредиту відповідачкою не є підтвердженням перерахування коштів за умовами договору та не доводить факту видачі позичальнику кредитних коштів. Додані до позовної заяви довідка iPay.ua Вих. №3466_250423101320 від 23.04.2025 року та розрахунки заборгованості за кредитним договором за №06066-07/2024 від 05.07.2024 року також не є належними доказами надання кредитних коштів за вказаним договором, оскільки довідка та розрахунки заборгованості є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, додані позивачем довідка та розрахунки не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, самі по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такі додані до позовної заяви документи не підтверджують наявності заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості зазначено, що загальна сума вимог до відповідачки становить 42 457,50 грн., з яких: 15\~300 грн. основна сума боргу та 27 157,50 грн. сума нарахованих відсотків. При цьому, розрахунок не містить детального порядку нарахування відсотків, інформації про застосовані ставки, будь які розшифровки періодів, без зазначення конкретних календарних дат нарахування, щоденного або місячного розміру процентної ставки, порядку її застосування, умов для нарахування комісії, що унеможливлює здійснити перевірку законності та обґрунтованості заявлених до стягнення сум. Також розрахунок не містить проміжних підсумків або пояснень щодо формули обчислення заборгованості, що унеможливлює перевірку того, чи дійсно відповідачка користувалась грошовими коштами протягом визначеного періоду, чи було допущено прострочення, на який строк та за якою формулою здійснювалося нарахування процентів. Отже, наведений розрахунок не може вважатися належним та допустимим доказом для підтвердження розміру і складу заборгованості. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення письмового повідомлення відповідачці про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором 16.09.2025 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких вказано, що представник відповідачки у відзиві на позовну заяву вказує, що наведена позивачем теза про отримання відповідачкою грошових коштів за умовами кредитного договору стороною захисту не доведена, при цьому сама відповідачка не визнає і одночасно не заперечує факт отримання грошових коштів. Тобто, фактично сторона захисту не заперечує факт, але намагається показати, що позивач не довів його належним чином. У відповідності до умов договору, кошти надано позичальнику в безготівковій формі на банківську картку, вказану власноруч позичальником при укладанні договору. При укладенні договору позики позичальником власноручно зазначено реквізити платіжні картки за № [NUMBER] , на яку і було перераховано кошти. Відповідачка, як власниця карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування/ отримання кредитних коштів. Відповідачка вносила кошти 11.08.2025 року в сумі 6 500 грн. на погашення кредитної заборгованості на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ», що вбачається з оборотно-сальдової відомості. Внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання нею боргу, що, у свою чергу, фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення учасника справи на укладення договору та погодження всіх умов договору. Адже, без волевиявлення не існувало б потреби сплачувати заборгованість. З огляду на викладене, волевиявлення позичальника може підтверджуватись як підписанням договору, так і його діями (заповнення формуляра (заявки) на отримання кредиту, часткова або повна сплата заборгованості тощо). Отже, посилання представника відповідачки на недоведеність позивачем факту перерахування кредитних коштів, а також фактичного користування кредитними коштами є безпідставними та неаргументованими. Таким чином, обставини, на які посилається представник відповідачки у відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволенні позовних вимог є необґрунтовані, недоведені, суперечать умовам укладеного правочину, нормам чинного законодавства, ряду правових позицій викладених в Постановах ВС, а отже є такими що не підлягають задоволенню та не повинні братися судом до уваги. 22.09.2025 року до суду від представника відповідачки адвоката Мельник О.В. надійшли заперечення на додаткові пояснення представника позивача в яких вказано, що додані позивачем до матеріалів справи докази не підтверджують фактичного перерахування кредитних коштів відповідачці. Посилання позивача на те, що операції здійснювались через оператора платіжної інфраструктури та що окремі транзакції не можуть бути виділені у банківській виписці, не може бути підставою для звільнення його від обов`язку доведення факту видачі кредитних коштів. Позивач неправомірно стверджує, що відповідачка «одночасно не визнає і не заперечує факт отримання кредитних коштів». Насправді відповідачка чітко заперечує факт надання їй коштів у межах заявлених позовних вимог. При цьому слід зауважити, що позивач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували фактичне перерахування коштів саме відповідачці, зокрема первинних бухгалтерських документів, виписок з рахунків, платіжних доручень чи інших підтверджень руху коштів. Відповідачка здійснила перерахування 6 500 грн. не як визнання кредитного зобов`язання, а під психологічним тиском з боку чи то позивача чи то третіх осіб, які телефонували їй, її родичам та сусідам, надаючи оманливу інформацію про наявність боргу та створювали відчуття терміновості сплати боргу. Відповідачка, не маючи спеціальних знань та юридичної освіти, керувалася страхом і неповним розумінням ситуації, що виключає добровільний характер вчиненого переказу. На підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором, представником позивача до матеріалів справи долучено договір факторингу, ціна продажу заборгованості в такому договорі факторингу не вказана. Документів, які підтверджували б факт оплати, не надано. Позивач, як новий кредитор, повинен довести суду не тільки факт підписання договору, але й факт його виконання іншою стороною в частині надання кредитних коштів. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому в прохальній частині позовної заяви просив суд розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідачка та/або її представник у судове засідання 23.09.2025 року не з`явилась, поважності причин неявки не повідомили, із заявами та/або клопотаннями на адресу суду не звертались. Так, ухвалою суду від 09.09.2025 року, за клопотанням представника відповідачки адвоката Мальник О.В., вирішено провести судове засідання по вказаній справі 23.09.2025 року о 09 год. 40 хв. в режимі відеоконференції, забезпечено можливість Мельник О.В. взяти участь у вказаному засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. В той же час, 23.09.2025 року о 09 год. 40 хв. представник відповідачки на відеозв`язок не вийшла, причин не повідомила, інших клопотань від неї до суду не надходило. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників провадження суд враховує прохання представника позивача щодо проведення розгляду справи за його відсутності, належне повідомлення сторін про день, час та місце судового засідання, а також положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного: Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна. Так, судом встановлено, що 05.07.2024 року між ТОВ «АВАНАС КРЕДИТ» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту за №06066-07/2024 (а.с. 6-10). Згідно з п. 1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 15 300 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит дДоговором. Згідно з п. 1.2 договору тип кредиту: кредит. Мета отримання кредиту: на власні потреби клієнта, не пов`язані з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 05.07.2024. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 01.11.2024. Відповідно до п. 1.3 договору клієнт має право ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування та/або кінцевого строку виплати кредиту, установлених Договором, на підставі поданого до Товариства звернення із зазначеною датою в паперовій формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час такого ініціювання. Ініціювання споживачем продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування/строку договору відбувається без змін умов попередньо укладеного договору в бік погіршення для споживача. За користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є платою за користування кредитом. Тип процентної ставки: фіксована (п. 1.4 договору). У відповідності до п.п. 1.4 договору - денна процентна ставка складає 1,5 % на день. Згідно з\~п.\~1.6\~договору кредит\~надається клієнту\~в безготівковій\~формі у\~національній валюті\~на рахунок\~клієнта включаючи\~використання реквізитів\~платіжної картки\~за №4149-49хх-хххх-1059 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. Згідно з п. 2.1 договору перед укладанням цього договору товариство здійснило ідентифікацію та верифікацію клієнта з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення установами фінансового моніторингу, шляхом отримання через систему BankID НБУ ідентифікаційних даних клієнта. Згідно з п. 3.1 договору за користування кредитом товариством нараховуються виключно проценти. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Порядок нарахування платежів за прострочення клієнтом виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за цим договором передбачено в п.5.3. цього договору. Сума кредиту, проценти за користування кредитом, нарахована неустойка (у разі наявності) складають заборгованість за Ддговором. Заборгованість підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі суми заборгованості на поточний рахунок товариства у строк, встановлений договором (п. 3.2 договору). Відповідно до п. 3.3 договору нарахування процентів за цим договором здійснюється в межах строку кредитування, зазначеного в п.1.2. договору, починаючи з дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на рахунок, вказаний клієнтом). При цьому проценти за користування кредитом нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом станом на початок кожного календарного дня. Додатком за №1 до кредитного договору є Графік платежів, відповідно до якого реальна річна процентна ставка становить 11188,14 %, а загальна вартість кредиту 42\~840 грн. (а.с. 11). 05.07.2024 року [PERSON] підписала паспорт споживчого кредиту, яким передбачено основні умови кредитування (а.с. 12-13). З листа ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» за №3466_250423101320 від 23.04.2025 року вбачається, що 05.07.2024 року о 16:50:04 на картку за № [NUMBER] було здійснено перерахування грошових коштів на суму 15\~300 грн. (а.с. 14). 19.11.2021 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладено договір факторингу за №191142/2, за умовами якого до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги щодо відповідачи (а.с. 11-18). Відповідно до витягу з реєстру боржників від 19.11.2024 року до даного договору факторингу -ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідачки за договором позики за №06066-07/2024 в розмірі 42\~457,50 грн., з яких: 15 3000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 802,5 грн. сума заборгованості за процентами, 5 355 грн. сума заборгованості за штрафними санкціями (а.с. 19). Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором за №06066-07/2024 від 05.07.2024 року заборгованість відповідачки становить: 15 300 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 802,5 грн. сума заборгованості за процентами, 5 355 грн. сума заборгованості за штрафними санкціями (а.с. 20-21). З оборотно-сальдової відомості по рахунку 3521 за 21.11.2024 - 12.09.2025 вбачається, що за договором за №06066-07/2024 [PERSON] 11.08.2025 року внесено грошові кошти у розмірі 6\~500 грн. (а.с. 82). Надавши оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами та наявним у справі доказам, суд дійшов до наступних висновків: За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом ст. 626, ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі за №404/502/18, від 07.10.2020 року у справі за №127/33824/19. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, в ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону - електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , уклавши договір в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодилась з умовами, які вважала зручними для себе та підтвердила умови отримання кредиту, відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки, а тому на думку суду, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Щодо факту укладення кредитного договору, його підписання та отримання кредитних коштів: З матеріалів справи встановлено, що договір про надання фінансового кредиту за №06066-07/2024 від 05.07.2024 року містить усі реквізити відповідачки, в тому числі паспортні дані, ідентифікаційний код, місце проживання, мобільний номер телефону, рахунку позичальника, а також інформацію щодо умов кредитування, містить електронний підпис із одноразовими ідентифікаторами W0951, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачкою для електронного підпису. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Оскільки кредитний договір укладений шляхом накладення електронного підпису відповідачки, який ідентифікує її особу, тому договір вважається укладеним. Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.10.2020 року у справі за №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі за №404/502/18, від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19, від 10.06.2021 року у справі за №234/7159/20, від 12.08.2022 року у справі за №234/7297/20, від 09.02.2023 року у справі за №640/7029/19. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). При цьому спірний договір, укладений між відповідачкою [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним, тобто, в силу положень ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину. Матеріали справи не містять і відповідачка не надала суду доказів щодо спростування презумпції правомірності зазначеного договору. В той же час, на підтвердження укладання договору про надання фінансового кредиту за №06066-07/2024 від 05.07.2024 року з ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі, який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора W0951, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачкою для електронного підпису, відповідно до вимог ч. 6 та ч. 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», свідчить про те, що відповідачка ознайомилась та погодилась з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов щодо суми позики, строку позики, сплати відсотків за користування позикою та уклали в належній формі договір про надання фінансового кредиту. Відтак, посилання представника відповідачки на те, що [PERSON] не підписувала вказаного договору є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеними обставинами та дослідженими судом доказами. Підписавши договір саме такого змісту, відповідачка погодилась з його умовами та правилами надання споживчих кредитів, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умов договору вимогам законодавства без його обґрунтування доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.01.2021 року у справі за №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19. Доводи представника відповідачки щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження переказу коштів за договором відхиляються судом, як безпідставні і спростовуються таким: Так, із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] було укладено договір за №06066-07/2024 від 05.07.2024 року з ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», що підписаний електронним підписом позичальниці та якими передбачено передачу коштів в безготівковій формі шляхом їх зарахування на її банківський рахунок, зазначений відповідачкою у договорі. На підтвердження цих обставин до матеріалів справи долучено лист ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» за №3466_250423101320 від 23.04.2025 року, з якого вбачається, що 05.07.2024 року о 16:50:04 на картку № [NUMBER] було здійснено перерахування грошових коштів на суму 15 300 грн. Суд звертає увагу, що відповідачкою не надано належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок. Разом з тим, заперечуючи факт отримання кредитних коштів за вказаним договором, відповідачка маючи доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, маючи можливість представити суду виписку по особовому рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, не надала будь-яких належних доказів для спростування позовних вимог. Тому у суду відсутні підстави для сумніву, що [PERSON] не було перераховано визначену умовами договору позику, що підтверджується вищенаведеними доказами та не спростовано відповідачкою, яка будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору не заявляла. Оскільки ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку та, відповідно не може надати первинні банківські документи, тому наданий суду позивачем розрахунок, лист ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» за №3466_250423101320 від 23.04.2025 року, суд вважає належними та допустимими доказами заборгованості у справі. Крім того, суд враховує добровільну сплату [PERSON] грошових коштів у розмірі 6\~500 грн. за кредитним договором, а посилання представника відповідачки на здійснення погашення частини заборгованості під впливом психологічного тиску та дзвінків родичам/друзям/сусідам відповідачки суд не приймає до уваги, оскільки доказів такого не надано. У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому договором, належним чином не виконала та кредитні кошти не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 42 457,50 грн., з яких: 15 300 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 802,5 грн. сума заборгованості за процентами, 5 355 грн. сума заборгованості за штрафними санкціями. В той же час, відповідачкою не було подано до суду жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі за №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості (в даному випадку - заборгованості за нарахованими процентами) є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку, оскільки спростування доказів позивача є процесуальним обов`язком саме відповідача (а не суду). Водночас суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки 5\~355 грн. - заборгованості за штрафними санкціями з огляду на наступне: Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, 17.03.2022 набрав чинності Закон України від 15.03.2022 року за №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, наведені положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стосуються правовідносин, що виникли з договору позики та/або кредитного договору, за умовами яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем). Загальновідомо, що Указом Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався й діє дотепер. З огляду на це та враховуючи, що відповідачці було нараховано штрафні санкції за договором що, відповідно, підлягав виконанню у період дії воєнного стану, тому такі кошти підлягають списанню кредитодавцем/позикодавцем на підставі імперативної вимоги п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому позовні вимоги у частині стягнення штрафних санкцій в розмірі 5\~355 грн. не підлягають задоволенню. Крім того, суд бере до уваги факт часткової сплати відповідачкою заборгованості за кредитним договором у розмірі 6\~500 грн., що підтверджується матеріалами справи. У зв`язку з цим зазначена сума підлягає відрахуванню від загального розміру боргу, заявленого позивачем до стягнення. Щодо відсутності повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором від первісного кредитора до позивача, суд зазначає, що згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Проте, відповідачка не виконала взяте на себе зобов`язання ні перед первісним кредитором, ні перед новим кредитором. Враховуючи встановлені судом обставини та вимоги вищевикладеного чинного законодавства, зважаючи на те, що відповідачкою належним чином не виконано зобов`язання за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд вважає, що вимоги позивача, як нового кредитора про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідачки заборгованості за кредитним договором за №06066-07/2024 в розмірі 30\~602,50 грн. Щодо решти наведених учасниками справи аргументів, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (за №4909/04). Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) за №303-A, п. 29). Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено частково, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~182,50 грн., виходячи з розрахунку: розмір задоволених позовних вимог 30\~602,50 грн. * 3\~028,00 грн. сума сплаченого судового збору / 42\~457,50 грн. розмір заявлених позовних вимог = 2\~182,50 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial