Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що під час шлюбу ними за спільні кошти у власність набуте нерухоме майно - 9/10 часток домоволодіння, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за відповідачем. Оскільки згоди щодо поділу набутого подружжям за час шлюбу майна не досягнуто, позивач вимушений звернутись до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, справу розглянути за відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання з`явилася, її представники подали до суду заяви, відповідно до яких відповідач позовні вимоги визнає, просить справу розглянути за відсутності сторони відповідача. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 19 березня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який розірвано 04 травня 2017 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/1137/17. 27 квітня 2018 року [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб. Відповідно до договору купівлі-продажу 9/10 часток домоволодіння від 13 листопада 2013 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., зареєстрованому в реєстрі за №1490, продавець [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність 9/10 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 листопада 2013 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., зареєстрованому в реєстрі за №1493, продавець [PERSON] передав майно у власність покупця, а покупець [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.03.2025 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на праві власності належить земельна ділянка (реєстраційний номер нерухомого майна 210948751101), що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137300:54:018:0027, розмір частки 1/1, підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу, серія та номер: 1493, виданий 13.11.2013, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А.; домоволодіння (реєстраційний номер нерухомого майна 210815051101), що розташовано за адресою: [ADDRESS] , розмір частки 9/10, підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу, серія та номер: 1490, виданий 13.11.2013, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А.. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Як передбачено ч.1, 3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Судом встановлено, що право власності на 9/10 часток домоволодіння (реєстраційний номер нерухомого майна 210815051101), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку (реєстраційний номер нерухомого майна 210948751101), що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137300:54:018:0027, зареєстровано за [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які впливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя.

Outcome: approved