Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач, КМР, Київрада) про визнання протиправним та скасування рішення. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 21 грудня 2017 року обіймає посаду першого заступника голови Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА). Рішенням КМР V сесії IX скликання від 10 червня 2025 року № 65/10532 вирішено: висловити недовіру (звільнити із займаної посади) [PERSON] - першому заступнику голови Київської міської державної адміністрації; заборонити особі, якій висловлено недовіру в пункті 1 цього рішення, користування будь-яким майном, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, зокрема, але не виключно: службовими приміщеннями, транспортними засобами, засобами мобільного зв`язку, офісною технікою та іншими матеріальними ресурсами, наданими на виконання службових повноважень у Київській міській раді та виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації); Київському міському голові здійснити усі необхідні організаційно-правові заходи щодо реалізації положень пунктів 1 та 2 цього рішення; контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію Київської міської ради з питань місцевого самоврядування та зовнішніх зав`язків. Позивач вважає вказане рішення незаконним, оскільки воно ухвалено відповідачем поза межами його повноважень, з грубим порушенням норм матеріального права та порушенням процедури. Зокрема, позивач вказує, що порядок призначення та звільнення першого заступника голови КМДА врегульований спеціальним законом - статтею 16 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», яка не передбачає повноважень Київради висловлювати недовіру чи звільняти вказану посадову особу. Крім того, позивач посилається на численні грубі процедурні порушення Регламенту КМР, допущені під час розгляду та прийняття оскаржуваного рішення, кожне з яких є самостійною підставою для його скасування, а саме: етап розгляду проєкту Рішення в комісіях був повністю провалений через сукупність грубих процедурних порушень та зловживання правом з боку ініціаторів; проєкт Рішення не отримав належної фахової оцінки, а його перехід на наступний етап (до Управління правового забезпечення) був здійснений всупереч встановленій Регламентом процедурі; Управління правового забезпечення КМР надало негативний правовий висновок щодо проєкту Рішення «в цілому не відповідає вимогам законодавства», а його прийняття «є поза межами компетенції Київської міської ради»; включення проєкту оскаржуваного Рішення до порядку денного відбулося у спосіб, що грубо порушує як процедуру невідкладності, встановлену Регламентом, так і Положення, що регулює розгляд електронних петицій, а посилання на петицію було використано лише як привід для обходу законної процедури. На голосування в цілому було поставлено проєкт Рішення, фінальний текст якого суттєво відрізнявся від початкового і ніколи не проходив процедуру розгляду в комісіях та правової експертизи. Вважаючи, що оскаржуване рішення порушує право позивача на працю, гарантоване Конституцією України, [PERSON] просив суд визнати протиправним та скасувати Рішення Київської міської ради V сесії IX скликання від 10 червня 2025 року № 65/10532, яким вирішено: 1. Висловити недовіру (звільнити із займаної посади) [PERSON] - першому заступнику голови Київської міської державної адміністрації. 2. Заборонити особі, якій висловлено недовіру в пункті 1 цього рішення, користування будь-яким майном, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, зокрема, але не виключно: службовими приміщеннями, транспортними засобами, засобами мобільного зв`язку, офісною технікою та іншими матеріальними ресурсами, наданими на виконання службових повноважень у Київській міській раді та виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації). 3. Київському міському голові здійснити усі необхідні організаційно-правові заходи щодо реалізації положень пунктів 1 та 2 цього рішення. 4. Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію Київської міської ради з питань місцевого самоврядування та зовнішніх зав`язків. Також, позивачем заявлено вимогу позову про розподіл судових витрат. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до КМР про визнання протиправним та скасування рішення, призначено підготовче засідання у справі на 03 вересня 2025 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2025 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. 21 липня 2025 року до суду подано відзив КМР на позовну заяву, у якому відповідач просить суд врахувати зазначену у відзиві інформацію та прийняти законне і обґрунтоване рішення у справі. У відзиві відповідач наводить правову оцінку обставин, надану позивачем. Процесуальним правом на подання відповіді на відзив та заперечення сторони у справі не скористалися. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 24.09.2025 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову з викладених у ньому підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов. Дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Суд установив, що розпорядженням [PERSON] від 20 грудня 2017 року № 1000 з 21 грудня 2017 року позивач [PERSON] призначений на посаду першого заступника голови КМДА. 06 травня 2025 року групою депутатів КМР ініційовано реєстрацію проєкту Рішення КМР за № 08/231-382/ПР «Про висловлення недовіри та звільнення голови Київської міської державної адміністрації та інших посадових осіб Київської міської державної адміністрації». У проєкті, серед інших, вказаний позивач [PERSON] . Того ж дня Київським міським головою видано доручення № 08/231 - 382/ПР щодо розгляду проєкту Рішення трьома постійними комісіями та Управлінням правового забезпечення. 07 травня 2025 року проєкт Рішення № 08/231-382/ПР оприлюднено на офіційному вебсайті Київської міської ради. Оригінал проєкту рішення передано до профільної постійної комісії КМР з питань дотримання законності, правопорядку та зв`язків із силами безпеки і оборони, що зафіксовано у журналі реєстрації проєктів рішень. 27 травня 2025 року депутатом [PERSON] направлено депутатське звернення № 08/279/09/192-234 вих. до Київського міського голови з проханням включити проєкт рішення № 08/231-382/ПР до порядку денного пленарного засідання, яке має відбутися 29 травня 2025 року, в порядку невідкладності. 03 червня 2025 року на офіційному вебсайті Київради до проєкту рішення № 08/231-382/ПР опубліковано документ під назвою «Невідкладність», який містить депутатське звернення [PERSON] від 27 травня 2025 року. 09 червня 2025 року депутат [PERSON]. направлено лист № 08/279/09/192-254 вих. до Київського міського голови, в якому висунуто вимоги вважати проєкт Рішення підтриманим профільною комісією та винести його на розгляд пленарного засідання 10 червня 2025 року, як невідкладного. 10 червня 2025 року Управління правового забезпечення діяльності КМР надало негативний правовий висновок № 08/230-232, в якому зазначено, що проєкт Рішення не відповідає законодавству, а його прийняття є поза межами компетенції Київради. Того ж дня на Пленарному засіданні КМР депутатом [PERSON] в усній формі обґрунтовано невідкладність розгляду проєкту Рішення № 08/231-382/ПР з посиланням на електронну петицію, що набрала голоси напередодні. Проєкт Рішення включено до порядку денного як невідкладний та прийнято за основу (70 голосів «За»). В подальшому депутатом [PERSON] надано до президії депутатське звернення від 10 червня 2025 року № 08/279/09/192-255 вих. та усно озвучено правки до проєкту відповідного Рішення, а саме: необхідність виключення з переліку всіх посадових осіб, окрім [PERSON] ; необхідність доповнення проєкту Рішення новим пунктом про заборону користування майном; щодо зміни редакції та нумерації існуючих пунктів Рішення. Видозмінений проєкт Рішення № 08/231-382/ПР підтримано депутатами (73 голоси «За») та, як наслідок, 10 червня 2025 року КМР прийняла оспорюване у справі Рішення V сесії IX скликання № 65/10532 «Про висловлення недовіри та звільнення заступників голови Київської міської державної адміністрації та інших посадових осіб Київської міської державної адміністрації» (74 голоси «За»). Вказаним Рішенням вирішено: 1. Висловити недовіру (звільнити із займаної посади) [PERSON] - першому заступнику голови Київської міської державної адміністрації. 2. Заборонити особі, якій висловлено недовіру в пункті 1 цього рішення, користування будь-яким майном, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, зокрема, але не виключно: службовими приміщеннями, транспортними засобами, засобами мобільного зв`язку, офісною технікою та іншими матеріальними ресурсами, наданими на виконання службових повноважень у Київській міській раді та виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації). 3. Київському міському голові здійснити усі необхідні організаційно-правові заходи щодо реалізації положень пунктів 1 та 2 цього рішення. 4. Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію Київської міської ради з питань місцевого самоврядування та зовнішніх зав`язків. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права За положеннями статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Положеннями статті 5-1 КЗпП України працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. При визначенні юрисдикції вказаного судового спору суд керується тим, що даний спір виник із цивільно-правових (трудових) правовідносин, а тому має розглядатися за правилами ЦПК України. Зокрема, пункт 9-1 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну службу» чітко встановлює, що дія цього Закону не поширюється на голів місцевих державних адміністрацій, їх перших заступників та заступників. Ця норма є імперативною і свідчить про те, що правовий статус позивача та порядок проходження ним служби регулюється не загальним законом про державну службу, а іншими, спеціальними нормативно-правовими актами та, в частині неврегульованій ними, КЗпП України. Цей висновок повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду. У постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 693/1140/16-ц Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише на ті, що пов`язані з проходженням публічної служби. При цьому чітко визначено, що до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ. Оскільки посада позивача прямо виключена зі сфери дії Закону України «Про державну службу», його правовідносини не є «публічною службою» в розумінні статті 19 КАС України, а спір є трудовим, то він підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Аналогічний підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року в справі № 559/321/16-ц, де спір вчителя з державною виховною колонією було визнано трудовим, незважаючи на публічний статус відповідача. Крім того, однією із основних підстав позову є посилання на те, що КМР, ухвалюючи оскаржуване рішення, діяла поза межами своєї компетенції. Коли суб`єкт владних повноважень діє ultra vires (поза межами своєї компетенції), його дії вважаються неправомірними і не мають юридичної сили. Це означає, що акт, виданий таким суб`єктом, не є законним актом публічного адміністрування, а є неправомірним втручанням у права особи. Хоча вимога про скасування Рішення КМР є типовою для адміністративного судочинства, у даному випадку вона є похідною від основного, приватноправового інтересу. Позивач оскаржує рішення Київради не як акт вищого органу публічної служби, а як акт, що прямо порушує його трудові права, гарантовані Конституцією України та КЗпП України. Пункт 2 оскаржуваного рішення, який забороняє користуватися службовим приміщенням, транспортом та іншими ресурсами, по суті є незаконним обмеженням працівника в можливості виконувати трудові обов`язки. Пункт 1 оскаржуваного рішення (звільнити із займаної посади) спрямований на сприяння у позбавленні позивача роботи. Вказані питання є предметом регулювання саме трудового права. Окремо суд звертає увагу на позицію відповідача у справі, що викладена у відзиві на позовну заяву від 21 липня 2025 року. Вказаний відзив не містить заперечень щодо наведених позивачем фактичних обставин, правових підстав позову та щодо необхідності розгляду даного спору за правилами ЦПК України. Натомість, відповідач наводить правову оцінку обставин, з якою фактично погоджується, а саме визнає, що: за результатом розгляду проєкту Рішення надано правовий висновок від 10 червня 2025 року № 230-232, з якого випливає, що прийняття рішень з відповідних питань є поза межами компетенції КМР та в цілому не відповідає вимогам законодавства; оскаржуване рішення КМР від 10 червня 2025 року № 65/10532 є змістовно відмінним від проєкту Рішення, що проходив процедуру погодження згідно з Регламентом, та виходячи зі стенограми пленарного засідання можна дійти висновку про його політичне підґрунтя та суперечність нормам чинного законодавства; КМР з огляду на Закон України «Про столицю України - місто-герой Київ» не має повноважень приймати кадрово-управлінські рішення стосовно першого заступника голови КМДА. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, фактично визнав ключові підстави позову, що саме по собі є вагомим доказом його обґрунтованості та підставою для його задоволення. Разом з тим, суд вважає за необхідне надати вичерпну правову оцінку спірним правовідносинам. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (стаття 6 Конституції України). Порядок призначення та звільнення першого заступника голови Київської міської державної адміністрації є предметом регулювання спеціального закону. Так, відповідно до статті 16 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», перший заступник та заступники голови Київської міської державної адміністрації, повноваження яких стосуються сфери виконавчої влади, призначаються на посади та звільняються з посад Київським міським головою за погодженням відповідно з Президентом України та Кабінетом Міністрів України. Ця норма є імперативною та встановлює вичерпний перелік суб`єктів, які беруть участь у процедурі призначення та звільнення першого заступника голови КМДА. До цього переліку входять Київський міський голова, Президент України та Кабінет Міністрів України. Київська міська рада у цьому переліку відсутня. За таких обставин, ухвалюючи оскаржуване рішення, Київрада, як представницький орган місцевого самоврядування, втрутилася у компетенцію виконавчої гілки влади, що є порушенням статті 16 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», статті 19 Конституції України. Посилання відповідача у преамбулі оскаржуваного рішення на статті 11, 26 та 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є безпідставними. Хоча стаття 11 цього Закону і встановлює підконтрольність та підзвітність виконавчих органів відповідним радам, така підконтрольність не наділяє раду правом втручатися у кадрові процедури, які прямо врегульовані спеціальним законом. Більше того, чинне законодавство чітко визначає вичерпний перелік випадків, коли рада може застосувати інститут «висловлення недовіри», а саме: сільському, селищному, міському голові (пункт 10 частини першої статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні») та голові відповідної місцевої державної адміністрації (пункт 29 частини 1 статті 43 цього ж Закону). Можливість висловлення недовіри заступнику голови КМДА законом не передбачена. Таким чином, Київрада допустила прийняття оспорюваного у справі Рішення, що не відповідає закону. Безпідставними є посилання в преамбулі оскаржуваного рішення на норми КЗпП України. Відповідно до статті 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення, до яких належить і звільнення, застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Як встановлено статтею 16 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», таким органом для першого заступника голови КМДА є Київський міський голова, а не Київрада. Отже, посилання позову, що оспорюване Рішення прийняте відповідачем поза межами його повноважень, з грубим порушенням норм матеріального є обґрунтованими. Суд вважає частково обґрунтованими та правильними по суті посилання позову, що окрім порушення норм матеріального права, оскаржуване рішення було прийнято з численними процедурними порушеннями. Позивач обґрунтовано стверджує, що процедура «мовчазної згоди» була застосована в даному випадку передчасно. Згідно із записом у журналі реєстрації проєктів рішень, оригінал проєкту оспорюваного Рішення було передано до профільної комісії 07 травня 2025 року. Частина шоста статті 30 Регламенту Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 04 листопада 2021 року № 3135/3176, з наступними змінами (далі - Регламент КМР, Регламент) встановлює для профільної комісії Київради строк розгляду проєктів рішень Київради тривалістю у 35 календарних днів, з моменту реєстрації проєкту рішення Київради в управлінні організаційного та документального забезпечення діяльності Київради. Лише після спливу цього строку суб`єкт подання отримує право застосувати механізм «мовчазної згоди», передбачений частиною десятою статті 30 Регламенту (у разі якщо профільна постійна комісія Київради протягом строку, встановленого частиною шостою цієї статті, не розглянула проєкт рішення Київради або не прийняла жодного з передбачених частиною шостою цієї статті рішень (висновків, рекомендацій), проєкт рішення вважається підтриманим профільною постійною комісією Київради). Проте, проєкт оспорюваного Рішення було винесено на пленарне засідання вже 10 червня 2025 року. З 07 травня 2025 року по 10 червня 2025 року минуло 34 повних календарних дні. Таким чином, на момент винесення проєкту Рішення на розгляд ради (10 червня 2025 року), у суб`єктів подання ще не виникло право, передбачене частиною десятою статті 30 Регламенту на подання його для подальшого опрацювання до управління правового забезпечення діяльності Київради (для ініціювання розгляду проєкта рішення на пленарному засіданні КМР). У постанові від 26 червня 2018 року в справі № 826/2810/17 Верховний Суд сформулював правовий висновок, удосконалений згодом у постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 826/4604/17, у якому визначив такі умови застосування принципу мовчазної згоди: 1) суб`єкт господарювання подав всі визначені законом документи для отримання дозволу, що підтверджується копією заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття; 2) документи подано за встановленою законодавством процедурою (у встановлений строк, до відповідного суб`єкта владних повноважень, у відповідній формі тощо); 3) документи відповідають вимогам законодавства; 4) строк розгляду поданих документів закінчився; 5) відсутність/несвоєчасність відповіді суб`єкта владних повноважень по суті поданої заяви. У вищевказаній постанові Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що закріплені у законодавстві гарантії прав суб`єктів приватного права (зокрема, можливість застосування принципу мовчазної згоди), не повинні використовуватися для легалізації триваючого правопорушення або здійснення незаконної діяльності. Крім того, Верховного Суду в постанові від 17 березня 2021року в справі № 826/9746/17 сформулювала підхід про те, що: «…Сама лише бездіяльність (не прийняття рішення у встановлений строк) не є достатньою підставою для застосування принципу мовчазної згоди». У даному випадку, використання процедури «мовчазної згоди» суд розцінює як форму зловживання правом суб`єкт подання та відповідачем, допущену при розгляді прєкту оспорюваного Рішення КМР (порушення статті 30 Регламенту КМР). Стаття 31 Регламенту КМР встановлює обов`язковість правової експертизи проєктів рішень. Частиною п`ятою статті 31 Регламенту передбачено, що якщо за результатами опрацювання проєкту рішення Київради, поданого суб`єктом подання в передбачених частиною десятою статті 30 цього Регламенту випадках, управління правового забезпечення діяльності Київради надало правовий висновок щодо невідповідності проєкту рішення Київради вимогам законодавства, проєкт рішення Київради разом із відповідним правовим висновком не пізніше наступного робочого дня після прийняття такого правового висновку направляється суб`єкту подання. Суб`єкт подання може протягом 30 календарних днів із моменту отримання проєкту рішення Київради подати його до управління організаційного та документального забезпечення діяльності Київради для формування попереднього проєкту порядку денного пленарного засідання Київради. У матеріалах справи наявний правовий висновок Управління правового забезпечення діяльності від 10 червня 2025 року КМР № 08/230-232, в якому чітко і недвозначно зазначено, що проєкт «в цілому не відповідає вимогам законодавства», а його прийняття «є поза межами компетенції Київської міської ради». Винесення проєкту на голосування всупереч такому у висновку свідчить про те, що депутати були поінформовані про його протиправність, але свідомо проігнорували це попередження. Це нівелює саму суть правової експертизи як інституту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року в справі № 442/730/17 сформулювала правовий висновок, який хоч і стосувався конфлікту інтересів, але є застосовним за аналогією до будь-яких грубих процедурних порушень, що ставлять під сумнів легітимність рішення. Велика Палата Верховного Суду зазначила: для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом. Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому. Суд вважає, що прийняття оспорюваного у справі Рішення всупереч прямому та обґрунтованому висновку власного юридичного управління про його некомпетентність та незаконність так само «компрометує та спаплюжує» таке рішення, «нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому». Однак, фактичні обставини у справі свідчать, що в спірних правовідносинах оспорюваний проєкт Рішення був переданий для формування попереднього проєкту порядку денного пленарного засідання Київради із використанням допустимого правового механізму частини п`ятої статті 31 Регламенту КМР, а тому суд критично оцінює посилання позову на допущення відповідачем порушень вказаної норми права. Відповідно до частини четвертої статті 34 Регламенту у виняткових випадках, у разі невідкладності, за пропозицією суб`єктів подання проєктів рішень Київради проєкт порядку денного пленарного засідання Київради за рішенням більшості голосів депутатів/депутаток Київради від загального складу Київради може бути доповнений проєктами рішень Київради. Зазначені проєкти рішень Київради мають бути оформлені та попередньо розглянуті відповідно до вимог цього Регламенту. Винятковість випадку та необхідність невідкладного розгляду проєкту рішення Київради повинні бути письмово обґрунтовані суб`єктом подання. Письмове обґрунтування винятковості та невідкладності розміщується на офіційному вебсайті Київради разом із відповідним проєктом рішення Київради не пізніше ніж за 24 години до пленарного засідання Київради. Зі стенограми засідання КМР від 10 червня 2025 року вбачається, що єдиним озвученим в усній формі обґрунтуванням винятковості та невідкладності включення оспорюваного проєкта Рішення до порядку денного пленарного засідання, - була петиція, яка набрала голоси лише 09 червня 2025 року. Це свідчить про недотримання відповідного 24-годинного терміну (порушено частину четверту статті 34 Регламенту). Суд визнає обґрунтованими посилання позову, що аналіз інформації, оприлюдненої на офіційному вебсайті Київради свідчить, що оприлюднення документів під назвою «Невідкладність» відбулося 03 червня 2025 року. Серед цих документів, як вбачається з їх змісту, лише депутатське звернення депутата [PERSON] від 27 травня 2025 року № 08/279/09192-234 вих стосувалося прохання про невідкладний розгляд оспорюваного проєкта Рішення КМР. У вказаному депутатському зверненні сформульована вимога про необхідність невідкладно включити в порядок денний пленарного засідання, яке відбудеться 29 травня 2025 року, проєкт рішення Київської міської ради № 08/231-382/ПР від 06 червня 2025 року. Відповідачем ці посилання позову не спростовано жодним чином. Правовий аналіз наведених фактичних обставин свідчить про підміну підстав невідкладності, про відсутність належного обґрунтування та завчасного опублікування невідкладності причин для включення проєкту оспорюваного Рішення до порядку денного пленарного засідання саме 10 червня 2025 року (порушення частини четвертої статті 34 Регламенту). Частина шоста статті 34 Регламенту передбачає, що головуючий/головуюча на пленарному засіданні Київради не ставить на голосування пропозицію про включення до проєкту порядку денного пленарного засідання Київради проєкту рішення Київради, який не було розглянуто відповідно до вимог цього Регламенту, та до якого не було додане підписане та оприлюднене відповідно до частин четвертої та п`ятої цієї статті письмове обґрунтування винятковості випадку та необхідності невідкладного розгляду. Поставивши проєкт оспорюваного Рішення на голосування, яке не було розглянуто відповідно до вимог статті 30 Регламенту КМР, щодо якого не було оприлюднене відповідно до частин четвертої цієї статті письмове обґрунтування винятковості випадку та необхідності невідкладного розгляду,- головуючий порушив цю імперативну норму. Суд відхиляє твердження позивача що внесені «з голосу» правки докорінно змінили суть проєкту Рішення, а тому мала бути застосована процедура другого читання (стаття 36 Регламенту). Перехід до процедури другого читання не залежить від змісту поправок. Він відбувається лише у двох випадках, визначених у статті 35 Регламенту: якщо рада сама ухвалить рішення, що проєкт «потребує доопрацювання», і свідомо направить його на друге читання (частина п`ятнадцята статті 35 Регламенту); якщо проєкт прийнято «за основу», але він не набирає голосів для прийняття «в цілому». У такому разі він автоматично вважається прийнятим у першому читанні і направляється на підготовку до другого (частина шістнадцята статті 35 Регламенту). Наявні у матеріалах справи докази свідчать, що жодна з умов для переходу до другого читання в даному випадку не настала. Процедура внесення поправок «з голосу» та ухвалення зміненого рішення в межах одного засідання повністю відповідає статті 35 Регламенту. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновків про доведеність факту порушення трудових прав позивача, необхідність їх захисту шляхом задоволення позову в повному обсязі. Інші посилання учасників справи вказаних висновків суду не змінюють. У відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На виконання вимог підпункту 2) пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» позивачем при зверненні до суду сплачено за вимогу позову немайнового характеру 1 211 грн. 20 коп. судового збору. Таким чином, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. відповідно до статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved