Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, у якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця селища Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України в м.Севастополі Автономної Республіки Крим. Заяву обґрунтовує\~тим,\~що вона народилася [INFO] в селищі Івано-Франкове Яворівського району Львівської області та її батьками є: [PERSON] та [PERSON] . Крім неї, мати [PERSON] народила ще трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , яка проживає по [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , який до часу смерті проживав по [ADDRESS] та помер [INFO] ; [PERSON] , який проживав в селищі Івано-Франкове до 1969 року, після чого разом з дружиною [PERSON] виїхав на постійне місце проживання в Крим, пізніше брат розлучився та одружився з [PERSON] , з якою проживав у [ADDRESS] . Після тимчасової окупації російською федерацією Автономної Республіки Крим, відносини з братом [PERSON] фактично припинилися, щоб не наражати його на небезпеку. На початку 2025 року заявниці стало відомо, що її брат [PERSON] помер [INFO] в м.Севастополі, де і похований. Знайомі переслали їй копії документів про смерть брата та фотографію його надмогильного пам`ятника. Мої покійні брати [PERSON] та [PERSON] , як і я та сестра [PERSON] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , набули права приватної спільної часткової власності по 1/4 частині на батьківський житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Після смерті брата [PERSON] його частка права власності перейшла на [PERSON] згідно Свідоцтва про право власності за заповітом.\~Коли заявниця звернулася до нотаріуса з приводу відкриття спадщини після смерті брата [PERSON] щодо його частки в житловому будинку в сел. Івано-Франкове, то останній повідомив, що російське свідоцтво про смерть на території України являється недійсним. Метою встановлення факту смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м.Севастопол, є відкриття спадкової справи та оформлення спадщини щодо спадкового майна у вигляді 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 01 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. В судове засідання [PERSON] не прибула, однак подала заяву, у якій просить проводити розгляд справи за її відсутності, заяву підтримує та просить таку задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи Яворівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області ЗМУ МЮ не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника, щодо рішення, прийнятого за наслідками розгляду заяви, покладається на розсуд суду. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 24 вересня 2025 року, є дата складення повного судового рішення 29 вересня 2025 року. Оцінивши доводи заяви, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] , зважаючи на таке. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцями майна [PERSON] , який помер [INFO] , являються: син- [PERSON] , дочка- [PERSON] , дочка- [PERSON] , син- [PERSON] . [PERSON] народилася [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28 червня 1966 року, відповідно до якого батьками [PERSON] , [INFO] вказані: батько [PERSON] , мати [PERSON] ; свідоцтвом про народження. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії ВВТ №431473, зареєстрованого в реєстрі за №4447, [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого Івано-Франківською селищною радою 03 квітня 1995 року за №145, є спадкоємцем 1/4 частини житлового будинку за [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , чякий помер [INFO] . Також судом встановлено, що відповідно до довідки про смерть №958, виданої 30 чкрвня 2015 року, [PERSON] помер [INFO] . Дана обставина також підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30 червня 2015 року та фотографією на якій зображено надмогильний пам`ятник з надписом « [PERSON] ». Відповідно до п. 8 ч. 1\~ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч. 2\~ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1\~ст. 318 Цивільного процесуального кодексу України\~у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. Пунктом 1 ч. 2\~ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Згідно з ч. ч. 2, 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Пунктом 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року\~передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о). Згідно з\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: 1) якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; 2) встановлення у судовому порядку факту смерті; 3) звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. Вирішуючи дану справу, суд також бере до уваги Інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», в якому містяться роз`яснення стосовно того, що документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 Цивільного процесуального кодексу України. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України\~є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~79\~Цивільного\~процесуального\~кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог\~ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України\~щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України. З описаних вище доказів встановлено, що заявник просить встановити факт смерті її брата [PERSON] , смерть якого настала [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме в м.Севастополі, що необхідно заявнику для оформлення спадщини. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що надані в якості доказів акт про смерть, та фотосвітлини і не є документами встановленої форми про смерть, водночас вважаються доказами, які достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме настання смерті [PERSON] [INFO] в м.Севастополі, що знаходиться на тимчасово окупованій території України. Доказів, які б спростовували факт смерті [PERSON] суду не надано, а іншого способу захистити свої права заявник не має. Враховуючи те, що [PERSON] є громадянкою України, а її брат помер на території України, яка є тимчасово окупованою, та після його смерті заявник не може реалізувати своє право на спадщину, а також з метою захисту законних прав та інтересів заявника, суд дійшов висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м.Севастополі. Відповідно до ч. 4 ст.\~317\~Цивільного\~процесуального\~кодексу України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved