Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

30 липня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме що він на день смерті свого батька (на час відкриття спадщини) спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , постійно проживав разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис 28. Про його родинні відносини з батьком свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Матківською сільською радою Турківського району Львівської області. За життя, а саме 10 січня 2023 року, його батько [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області Арендачем М.Б. та зареєстровано в реєстрі №1. Відповідно до даного заповіту, житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: с. Тишівниця, Сколівського району Львівської області, із кадастровим номером 4624584500:02:005:0066 батько заповів [PERSON] . 29 травня 2025 року він звернувся до Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області. Однак, листом завідуючого Сколівською державною нотаріальною конторою В.І. Батлюком за №348\\01-16 від 29 травня 2025 року йому було відмовлено у зв`язку з пропуском шестимісячного терміну для прийняття спадщини, та рекомендовано звернутися безпосередньо в суд для вирішення даного питання. Зазначив, що він постійно проживав із своїм батьком [PERSON] до дня його смерті [INFO] , в [ADDRESS] . Забезпечував батька лікуванням та всім необхідним для проживання, а після смерті батька здійснював його поховання. Про даний факт спільного проживання з батьком на день його смерті свідчить довідка №135\\09-13 від 05 червня 2025 року. За таких обставин\~за захистом\~своїх прав\~щодо спадкування\~належного батькові\~права на\~вищевказане домоволодіннябув змушений звертатися до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення. Ухвалою судді від 18 серпня 2025 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначеного у ній підготовчого засідання. До початку підготовчого засідання позивач [PERSON] подав заяву (№вх.6550 від 25 вересня 2025 року) в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить суд задоволити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась, однак 17 вересня 2025 року подала заяву (вх.№6211) про визнання позову. Наслідки визнання позову їй відомі. Розгляд справи просить проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, однак 17 вересня 2025 року подав заяву (вх.№6214) про визнання позову. Наслідки визнання позову йому відомі. Розгляд справи просить проводити у його відсутності. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, однак 17 вересня 2025 року подав заяву (вх.№6213) про визнання позову. Наслідки визнання позову йому відомі. Розгляд справи просить проводити у його відсутності. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, однак 17 вересня 2025 року подав заяву (вх.№6209) про визнання позову. Наслідки визнання позову йому відомі. Розгляд справи просить проводити у його відсутності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з\~ч.1\~ст.\~4,\~ч.1\~ст.\~5\~ЦПК України,\~кожна особа\~має право\~у порядку,\~встановленим цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів,\~а суд,\~здійснюючи правосуддя,\~захищає права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу положень ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~у межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Згідно ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Своєю чергою, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч.3\~ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог частин 1, 4\~ст.\~206\~ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Сторонами у цій справі у позовній заяві, у наданій на адресу суду письмових заявах про визнання позову визнаються, а, отже, в силу приписів ч.1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання сторонами у справі. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №28. Про родинні відносини позивача з батьком свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Матківською сільською радою Турківського району Львівської області. За життя, а саме 10 січня 2023 року, [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області Арендачем М.Б. та зареєстровано в реєстрі №1. Відповідно до даного заповіту, житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: с. Тишівниця, Сколівського району Львівської області, із кадастровим номером 4624584500:02:005:0066 заповів [PERSON] . З метою оформлення свої спадкових прав позивач [PERSON] звернувся до Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Проте, державний нотаріус відмовив позивачу [PERSON] у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, мотивуючи пропуском ним шестимісячного терміну для прийняття спадщини, що стверджується листом-відповіддю від 29 травня 2025 року за вих. №348/01-16 Таким чином, встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , необхідно позивачу для подальшого оформлення його спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до частин 1 та 2\~ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно зі статтями\~1216,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями\~1217,\~1223 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу\~(спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1221 ЦК України\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частин 1-3\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 3\~ст. 1268 ЦК України\~вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20. Як вбачається\~із матеріалів\~справи,позивач [PERSON] до дня смерті свого батька спадкодавця [PERSON] , постійно проживала разом із ним у житловому будинку по [ADDRESS] , здійснював за ним догляд, що також стверджується вже вказаною вище довідкою, виданою Козівською сільською радою 05 червня 2025 року за вих. №135\\09-13. Згідно з ч.1 ст.\~1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ятастатті 1268 ЦК України). Частиною 1 ст.\~1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку (див. постанову Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21). Судом встановлено, що позивач постійно проживав на момент смерті свого батька [PERSON] (спадкодавця) разом з ним за адресою: [ADDRESS] , а отже, тим самим, прийняв спадщину на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України. Проте, як убачається із матеріалів справи, нотаріус листом від 29 травня 2025 року №348/01-16 повідомив позивача про те, що він пропустив шестимісячний термін для прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , а тому йому слід звернутись до суду за продовженням терміну для прийняття спадщини. Суд звертає увагу, що жодна норма права не зобов`язує позивачку, у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск строку звернення з заявою про прийняття спадщини, заявляти саме вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. При цьому, суд ураховує, що встановлення факту необхідно позивачу у цій справі для подальшого оформлення його спадкових прав у встановленому законом (нотаріальному) порядку. Отже, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії через пропуск строку для подачі заяви про прийняття спадщини сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у цій справі через неефективний спосіб захисту. Наведене узгоджується із висновком зробленим у постанові Верховного Суду від 06 листопада2024 року у справі справа № 759/20436/23 (провадження № 61-8718 св 24). У свою чергу задоволення позовних вимог у цій справі дасть змогу позивачу звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини після смерті батька. За таких обставин позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved