Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувшись 09.11.2016 до суду з даним позовом в інтересах держави, просив суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Богуславської районної державної адміністрації від 11.07.2011 року № 478 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 30 га для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області строком на 49 років; визнати недійсним укладений 25 грудня 2012 року між Богуславською районною державною адміністрацією Київської області та [PERSON] договір оренди земельної ділянки площею 30 га з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016 для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним укладений 13 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] договір суборенди земельної ділянки площею 30га з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016 для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області та скасувати його державну реєстрацію. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що розпорядженням Богуславської РДА від 11 липня 2011 року № 478 затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 30 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Медвинської сільської ради строком на 49 років. На підставі вказаного розпорядження 25 грудня 2012 року між Богуславською РДА та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки площею 30 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Медвинської сільської ради строком на 49 років. 14 жовтня 2013 року право [PERSON] на оренду вищевказаної земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 3089253. Прокурор вказував на те, що [PERSON] отримав в оренду зазначену земельну ділянку із порушенням частини першої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», оскільки її розмір значно перевищує встановлений у законодавстві максимальний розмір земельної ділянки для передання фізичним особам в оренду. Крім того, 13 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір суборенди вказаної земельної ділянки з порушенням вимог статей 13, 15, 21, 23 Закону України «Про оцінку земель» та статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», а саме без виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту, та з необґрунтованим розміром орендної плати. (Т1 а.с. 1-21). Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 09.11.2016, вищевказані матеріали заяви передані для розгляду судді Тітову М.Б. (Т1 а.с. 22). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Богуславської РДА від 11 липня 2011 року № 478 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 30 га для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області строком на 49 років. Визнано недійсним укладений 25 грудня 2012 року між Богуславською РДА та [PERSON] договір оренди земельної ділянки площею 30 га з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016 для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області та скасовано його державну реєстрацію. Визнано недійсним укладений 13 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] договір суборенди земельної ділянки площею 30 га з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016 для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області та скасовано його державну реєстрацію. Вирішено питання про розподіл судових витрат (Т1 а.с. 146-150). Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2017 року апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилено, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року залишено без змін (Т1 а.с. 235-239). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено частково. Рішення Богуславського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 липня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (Т1 а.с. 252-255). Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 10 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів Стаценка О.Д. про закриття провадження у справі. Клопотання представника відповідачів Стеценка О.Д. про залишення позову без розгляду задоволено. Позов заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави залишено без розгляду (Т2 а.с. 18-22). Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області Бущака В.В. залишено без задоволення, а ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 10 грудня 2019 року залишено без змін (Т2 а.с. 81-86). Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року, ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 10 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року скасовано. Справу за позовом заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави до Богуславської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання недійсними і скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди і суборенди земельної ділянки та скасування їх державної реєстрації скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (Т2 а.с. 147-153). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2020, головуючим суддею у справі визначено суддю [PERSON]. Останнім справа по суті не розглянута (Т3 а.с. 167). Згідно розпорядження керівника апарату Богуславського районного суду Київської області № 123 від 25.06.2024 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пункту 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Засад використання автоматизованої системи документообігу Богуславського районного суду Київської області та рішення зборів суддів Богуславського районного суду Київської області від 19.06.2024 № 9, у зв`язку із припиненням трудових відносин судді [PERSON]. (звільнення судді Богуславського районного суду Київської області [PERSON] на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України), здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи (Т3 а.с. 172). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2024, головуючим суддею визначено суддю Романенко К.С. (Т3 а.с. 173). Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області Романенко К.С. від 02.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (Т3 а.с. 182-183). Ухвалою від 31.01.2025 продовжено строк судового провадження в справі до 28.02.2025 включно (Т3 а.с. 145). Ухвалою від 14.02.2025 залучено до участі у справі Обухівську районну державну адміністрацію Київської області як правонаступника відповідача - Богуславська районна державна адміністрація, та визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву (Т3 а.с. 205-207). Ухвалою від 14.02.2025 вирішено витребувати від Білоцерківської окружної прокуратури Київської області документи на підтвердження процесуальних прав позивача (правонаступника позивача) - відповідного органу прокуратури (Т3 а.с. 210-211). Ухвалою від 03.03.2025 продовжено строк судового провадження в справі до 11.04.2025 включно (Т3 а.с. 219). 10.03.2025 від керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Романа Коваля до суду надійшло клопотання про зміну найменування органу прокуратури, який звернувся з позовною заявою до суду у справі № 358/1600/16-ц із «Кагарлицької місцевої прокуратури» на «Обухівську окружну прокуратуру Київської області», яка знаходиться за адресою: 08700, Київська область, м. Обухів, вул. В.Чаплінського, 7, тел. (04572) 5 06 06, e-mail: [INFO], код ЄДРПОУ Київської обласної прокуратури - 02909996, у зв`язку з зміною найменування органу прокуратури. Також, просили здійснити перехід від розгляду справи №358/1600/16-ц в порядку спрощеного провадження у загальне провадження (Т4 а.с. 142-146). 11.03.2025 до суду від представника Обухівської районної державної адміністрації Київської області Заставенка А.В. надійшов відзив на позов, в якому просили суду відмовити у задоволенні позовних вимог Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсними договору оренди земельної ділянки і договору суборенди земельної ділянки та скасування їх державної реєстрації. В обґрунтування позиції зазначили, що з 01.07.2021 всіма землями в межах територіальних громад розпоряджаються відповідні територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування, а Обухівська районна державна адміністрація Київської області не є органом місцевого самоврядування та їй не передавалися повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, отже прийняття будь-яких рішень щодо розпорядження такими земельними ділянками Обухівська РДА є неналежним відповідачем у справі (Т4 а.с.147-156). 03.04.2025 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Шостака Ю.В. до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності по справі. Просили відмовити у позові, оскільки на день звернення з позовною заявою (08.11.2016) строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу порушено (Т4 а.с. 158-161). Ухвалою від 04.04.2025 змінено найменування органу прокуратури, який звернувся з позовною заявою до суду у справі № 358/1600/16-ц з «Кагарлицької місцевої прокуратури» на «Обухівську окружну прокуратуру Київської області». Відмовлено в задоволенні клопотання керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Романа Коваля про перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження у загальне провадження, продовжено строк судового провадження в справі до 12.05.2025 включно (Т4 а.с. 162-163). 09.05.2025 від керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Романа Коваля до суду надійшло клопотання про залучення правонаступника Богуславської районної державної адміністрації - Медвинська сільська рада (вул. Шевченка, 1, с. Медвин, Білоцерківський район, Київська область, 09751, код ЄДРПОУ: 04363343 (Т4 а.с. 169-176). 12.05.2025 ухвалою суду залучено до участі у справі Медвинську сільську раду (вул.Шевченка, 1, с. Медвин, Білоцерківський район, Київська область, 09751, код ЄДРПОУ 04363343, як правонаступника відповідача - Богуславська районна державна адміністрація (Т4 а.с.177-179). 23.06.2025 від керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Романа Коваля, до суду надійшла заява про продовження процесуального строку, в якому прокурор посилаючись на характер спірних правовідносин та предмет доказування, з метою забезпечення процесуальних прав та обов`язків позивача, об`єктивного, справедливого та неупередженого вирішення спору у справі, просить продовжити строк розгляду вказаної цивільної справи для вирішення питання щодо доцільності приведення позовних вимог у відповідність до ефективного способу захисту порушених прав (Т4 а.с. 188-189). 24.06.2025 ухвалою суду, продовжено строк судового провадження в справі №358/1600/16-ц до 22.08.2025 включно (Т4 а.с. 190). 15.08.2025 від заступника керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області Дар`ї Гресь до суду надійшла заява про зміну предмету позову. Представник позивача зазначає, що з метою ефективного способу захисту порушених прав та враховуючи актуальну практику Верховного Суду, в даній справі належним способом поновлення порушених прав буде визнання недійсними договору оренди та суборенди земельної ділянки, скасування їх державної реєстрації та повернення земельної ділянки власнику (Т4 а.с. 197-202). 22.08.2025 ухвалою суду, продовжено строк судового провадження в справі №358/1600/16-ц до 22.09.2025 включно (Т4 а.с. 215). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Розпорядженням Богуславської районної державної адміністрації № 478 від 11 липня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки загальною площею 30 га для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області строком на 49 років та надано в оренду зазначену земельну ділянку з встановленням орендної плати в розмірі 1,5% від нормативно-грошової оцінки (Т. 1 а.с. 11). На підставі вказаного розпорядження, 25 грудня 2012 року між Богуславською районною державною адміністрацією та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки від 25.12.2012, площею 30 га для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016. Державна реєстрація договору оренди землі проведена управлінням Держкомзему у Богуславському районі 29 грудня 2012 року № 322060004007470 (Т.1 а.с. 12-14). 13 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір суборенди земельної ділянки від 13.09.2013, площею 30 га для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016 (Т.1 а.с.15-17). Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №68095212 від 14.09.2016, вбачається, що інше речове право оренди на земельну ділянку кадастровий номер: 3220683200:03:008:0016 зареєстровано за [PERSON] згідно договору оренди землі строком на 49 років - рішення про державну реєстрацію номер: 7269333 від 28.10.2013. Підстава виникнення іншого речового права: договір суборенди земельної ділянки (строком на 49 років) від 13.09.2013 укладений між [PERSON] та [PERSON] - рішення про державну реєстрацію номер: 72716458 від 28.10.2013 (Т.1 а.с.18). Із наданих у справі письмових пояснень учасників вбачається, що у період з 11 липня 2011 року до 01 вересня 2016 року прокуратурою у Богуславській РДА не проводились перевірки щодо законності розпоряджень про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення переданих в оренду (Т. 2 а.с. 140). Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27 вересня 2018 року №10-8815/15-18-сг та актом приймання-передачі, складеним 27 вересня 2018 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області та Медвинською об`єднаною територіальною громадою, земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані на території Медвинської сільської ради передані у комунальну власність до Медвинської об`єднаної територіальної громади (Т. 2 а.с. 199-206). Під час судового розгляду справи 26.02.2019 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Стаценком О.Д. надано на підтвердження розміру нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки Витяг із технічної документації від 08.02.2019, з якого вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016 складає 496 003 грн. 09 коп. (Т. 2 а.с. 182). Вирішуючи заявлені вимоги суд керується наступними правовими нормами. Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно правовими актами. Відповідно до п. а ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, в тому числі громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Згідно положень ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі», орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про особисте селянське господарство» дія цього Закону поширюється на фізичних осіб, яким у встановленому законом порядку передано у власність або оренду земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» передбачено, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Розмір земельної ділянки особистого селянського господарства може бути збільшений у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та її спадкування членами особистого селянського господарства відповідно до закону (ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство»). Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно зі ст. 122 Земельного кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіций, емфітевзис) окремими лотами га конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, 12 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються, зокрема, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Згідно з п. 15 ст. 123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно з ч.1 ст.236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У постанові від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, Верховний Суд зазначив про те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Додатково здійснюючи аналіз ст. 216 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 у справі № 904/205/23 дійшов таких висновків, які враховуються при розгляді цієї справи: «відповідно до усталеної практики Верховного Суду щодо договорів оренди (найму) підстави недійсності правочину визначаються на момент укладення правочину, однак застосування наслідків недійсності такого правочину (з урахуванням специфіки правовідносин) можливе лише на майбутнє, та, як правило, має наслідком повернення об`єкта оренди». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно вимог ст. 3 Закону України «Про оренду землі», об`єктами оренди с земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до статті 8 ЗУ «Про оренду землі», орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Суд зазначає, що договір оренди землі є правочином щодо розпорядження майном, а тому правом на його укладання за ст. 317, 319 ЦК України наділений лише законний власник майна. За змістом ст. ст.13, 15, 16 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування). Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України або за результатами аукціону. Вказані договори оренди складені в письмовій формі, мають усі суттєві умови, як передбачено Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до підпункту в частини 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Частиною 1 ст. 26 вказаного Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.11.2020 року у справі №154/883/19. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17. Відтак, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин. Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143). Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Як встановлено, в ході розгляду справи, із порушенням частини першої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» відповідач [PERSON] отримав земельну ділянку в оренду для ведення особистого селянського господарства у розмірі, що значно перевищує встановлений законом граничний розмір, яку він отримав без мети здійснення фермерського господарства, а з метою передачі її у користування іншій особі. Так, 13.09.2013 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] з порушенням вимог статей 13, 15, 21, 23 Закону України «Про оцінку земель» та статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (без виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту, та з необґрунтованим розміром орендної плати) було укладено договір суборенди земельної ділянки року площею 30 га для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області з кадастровим номером: 3220683200:03:008:0016. Враховуючи, що [PERSON] отримано у довгострокову оренду строком на 49 років спірну земельну ділянку на підставі розпорядженням Богуславської районної державної адміністрації № 478 від 11 липня 2011 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки загальною площею 30 га для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області, судом зроблено висновок про його незаконність, а також те, що укладений між Богуславською районною державною адміністрацією та [PERSON] на його підставі договір оренди земельної ділянки від 25.12.2012, та укладений між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 13.09.2013 договір суборенди мають бути визнані недійсними. Оскільки, наявність рішення уповноваженого органу про надання земельної ділянки є обов`язковою передумовою укладення договору оренди землі, що перебуває у державній і комунальній власності, враховуючи, що рішення про передачу земельної ділянки в оренду [PERSON] є незаконним, то відповідно і договір оренди та суборенди земельної ділянки, в силу вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, також підлягають визнанню недійсними. Щодо скасування державної реєстрації, враховуючи зазначене, а також те, що дана позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди та суборенди, яка була визнана судом обґрунтованою та підлягає задоволенню, суд дійшов висновку про необхідність скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди та суборенди земельної ділянки. Тому, суд критично оцінює доводи та заперечення представника відповідача [PERSON] - адвоката Горбуненка В.С., представника відповідача [PERSON] - адвоката Шостака Ю.В., та мотиви відзиву представника відповідача [PERSON] - адвоката Горбуненка В.С. при прийнятті рішення у даній справі, оскільки відповідачі не доводять правомірності набуття спірної земельної ділянки в оренду [PERSON] . Крім того, суд враховує, що відповідачами доказів на спростування зазначених обставин не надано, а прокурором подані належні та допустимі докази, які враховуватися судом при вирішенні спору. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд таким чином вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо підстав для представництва інтересів держави прокурором у даній справі слід навести наступне. Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Велика Палата Верховного суду у Постанові від 28.09.2022 року, справа №483/448/20, відступила від правового висновку КГС ВС, викладеного у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 917/341/19, щодо представництва прокурором інтересів органу місцевого самоврядування, визначивши, що при оскарженні рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочину щодо розпорядження майном прокурор має право звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним майна (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Суд акцентує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, узагальнила висновки щодо застосування вищенаведених норм права та виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави. Отже, оскільки прокурором оскаржується розпорядження Богуславської районної державної адміністрації № 478 від 11.07.2011, правонаступником якої є Медвинська сільська рада Білоцерківського району Київської області, яка перебуває у процесуальному статусі відповідача, у цій справі встановлено наявність підстав для самостійного звернення прокурора до суду як позивача в інтересах держави. Щодо строків позовної давності, суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. В той же час, в межах вказаної справи представником відповідача [PERSON] - адвокатом Шостаком Ю.В., подано заяву про застосування строку позовної давності. Розглянувши подану представником відповідача Винниченка А.В. заяву, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (постанова Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, постанова Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 390/46/21). Разом з тим, згідно із ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту ст. ст. 256 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є незмінною. Зокрема зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 та від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 171/1145/16-ц. Так, в обґрунтування вимог прокурор зазначає, що про порушення вимог закону при передачі в суборенду Кагарлицькій місцевій прокуратурі стало відомо 14.09.2016 при опрацюванні інформації відділу Держгеокадастру у Богуславському районі №10-1018-99.3-420/2-16 від 13.09.2016. З листа головного управління Держгеокадастру у Київській області вбачається, що згідно наявної інформації, у період з 2012 по 2016 роки перевірка дотримання вимог земельного законодавства при використанні та розпорядженні земельною ділянкою площею 30 га, яка відведена в оренду [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району, Державною інспекцією сільського господарства в Київській області не проводилась. Богуславська районна державна адміністрація в своєму листі від 27.03.2017 повідомила суд, що перевірка законності прийняття розпорядження Богуславської районної державної адміністрації від 11.07.2011 за № 478 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради Богуславського району Державною інспекцією сільського господарства в Київській області не проводилась. Натомість, Державна інспекція сільського господарства в Київській області - орган, до повноважень якого належав контроль у сфері земельних відносин, не проводила перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні та розпорядженні земельною ділянкою, яка відведена в оренду [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Медвинської сільської ради, і про факт порушення закону прокурору стало відомо лише 14.09.2016. За таких обставин, суд відхиляє посилання представника відповідача на пропущений строк позовної давності позивачем з огляду на їх безпідставність. Отже, позивачем при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 звертала увагу, що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Подібні висновки узгоджуються із постановами Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17. Таке відновлення у спірних правовідносинах є в цій справі за заявленою вимогою про повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки. Інші вимоги є похідними від первісної вимоги про визнання недійсним договору оренди, а тому такі підлягають задоволенню. Отже, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом установлено, що позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 4 134,00 грн. За таких обставин, у відповідності до статті 141 ЦПК України, сплачений прокуратурою судовий збір слід покласти на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного та

Outcome: approved