Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд: витребувати з незаконного володіння [PERSON] частину квартири за [ADDRESS] на свою користь; витребувати з незаконного володіння [PERSON] частину квартири за [ADDRESS] на свою користь; Визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Вимоги позивача обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] перебував з 31 жовтня 1970 року в шлюбі із [PERSON] , про що зроблено відповідний запис за № 7757 від 31.10.1970 року. Шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний 29 грудня 1987 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис № 2106. Після реєстрації розірвання шлюбу Відповідач повернула собі дошлюбне прізвище « [PERSON] ». У період перебування у шлюбі приблизно 1971-1974 роки [PERSON] вступила у Житлово-будівельний кооператив «Медік-2», та у 1974 році були сплачені усі внески повної вартості квартири. 27 серпня 1974 року сім`я у складі трьох осіб (Позивач - [PERSON] , син від шлюбу [PERSON] , та [PERSON] ) отримали Ордер № [NUMBER] на житлове приміщення на трьох осіб: кооперативну квартиру [ADDRESS] , відповідно до рішення Ленінської районної Ради від 10 червня 1974 року № 340 на вселення у квартиру [ADDRESS] . Відповідно до листа - відповіді голови правління ЖБК «Мєдік-2» підтверджено, що вказаний будинок було побудовано за особисті кошти громадян-членів ЖБК «Мєдік-2». З огляду на викладене слідує, що квартира [ADDRESS] отримана у період перебування у шлюбі позивачем з [PERSON] та побудована дана квартира на спільні кошти подружжя, а також пайові внески за цю квартиру виплачені повністю членом кооперативу та сім`єю члена кооперативу . Право власності позивача на квартиру ніким не оспорювалось. Позивач належно реалізовував свої права користування (проживав і проживає у квартирі, робив ремонти, сплачував постійно комунальні послуги), крім того позивач по даний час зареєстрований в спірній квартирі. [INFO] трагічно загинув син позивача [PERSON] . 15 вересня 2021 року позивач дізнався, що після зміни законодавства України та встановлення вимог обов`язкової реєстрації, колишня дружина [PERSON] одноосібно здійснила оформлення прав власності на спірну квартири [ADDRESS] чим порушила право спільної сумісної власності позивача. Тобто [PERSON] не визнала права власності позивача на частини спірної квартири [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 3513. На даний час позивачем отримана інформація стосовно правонаступників (спадкоємців), а саме відповідно до відомості з державного реєстру речових прав приватний нотаріус Макуха Олена Олегівна КМНО винесла Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] , індексний номер: 69943815 від 27.10.2023 11:48:39, та видала: Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 198, виданий 27.10.2023 р., видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макуха О.О. в порядку спадкування за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири [ADDRESS] та відповідно до свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 203, виданий 27.10.2023 р., приватним нотаріусом КМНО Макухою О.О. на 2/3 частки вказаної спірної квартири в порядку спадкування було визнано за [PERSON] . У зв`язку з позбавленням позивача права власності на раніше набуте в шлюбі майно, порушено його права. Позивач обгрунтовує свої вимоги посиланням на ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України За твердженням позивача, спадкодавцем [PERSON] не забезпечено рівні умови здійснення його прав власності на частку в квартирі [ADDRESS] , чим порушені його права та їх відновлення можливо шляхом вилучення з чужого незаконного володіння від правонаступників, які на даний час є власниками спірного майна. Відповідно до Сімейного кодексу України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 68 Сімейного кодексу України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 Сімейного кодексу України). З огляду на викладене квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Строк позовної давності, що застосовується до питань поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, не пропущений, оскільки Позивач дізнався про порушення свого права 15 вересня 2021 року. Окрім того питання поділу спільно нажитого у шлюбі майна не є предметом цього позову. До позовів про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна не поширюються правила про позовну давність. Таким чином до питань визнання прав власності позивача на квартиру [ADDRESS] правила позовної давності не поширюються та не можуть бути застосовані за будь-яким клопотанням (заявою). Ухвалою суду від 10.01.2025 р. по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. На стадії підготовчого судового засідання представником відповідачів [PERSON] , що представляє інтереси [PERSON] та [PERSON] до суду було подано зустрічний позов, який було об`єднано з первинним позовом. Відповідно до позовних вимог за зустрічним позовом позивачі просили суд усунути перешкоди володіння у користуванні та розпорядження майном - шляхом виселення та зобов`язання звільнити квартиру від особистих речей [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого приміщення. Свої вимоги позивачі за зустрічним позовом обґрунтовують тим, що дійсно позивач [PERSON] перебував в шлюбі зі спадкодавцем [PERSON] . Шлюб між вказаними особами був розірваний 29 грудня 1987 року. [INFO] [PERSON] померла. Посилання позивача [PERSON] на те, що спірна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільно власністю подпужжя не відповідає дійсності, зважаючи на той факт що 27. 08. 1974 року був виданий ордер № [NUMBER] на трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та їх сина - [PERSON] . Ордер на квартиру - документ, який дозволяє заселитися в нерухомість державного житлового фонду. Але жодного права для набуття права власності на вказану квартиру на той час видано не було. [PERSON] не вказує що в той час після отримання ордеру на спірну квартиру, взагалі дружиною та сином не жив у квартирі, а мав фактично створену іншу сім`ю з якою і проживав за іншою адресою, що підтверджується в подальшому народженням доньки. Пайові внески за кооперативну спірну квартиру були сплачені особисто [PERSON] її власні кошти, вказана обставина підтверджується довідкою від 30.04. 2011 року з ЖБК, в якій вказане що лише 26 жовтня 1989 р. у повному обсязі було сплачено повна сума пайового внеску на спірну квартиру у розмірі 9025 карбованців безпосередньо [PERSON] , тобто через 2 роки після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] .. Свідоцтво про право власності на житло - вказану спірну квартиру№ [NUMBER] було видано 20. 01. 2012 року та зареєстровано у БТІ с. Києва, що підтверджується довідкою від 22. 03. 2024 року та свідоцтва про право власності на житло). Відповідно до ЗУ «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. Порядок набуття права власності на корпоративну квартиру суттєво відрізняється від приватизації державного житлового фонду. Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи (ст. 384 ЦК України). Права дітей в даному випадку захищені тільки на проживання в цій квартирі. Відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 11.02.2010 р. Право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації. Процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно була - регульована Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 . Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну Цивільного Кодексу України в редакції 2004 року, передбачалось, що член житлового, -будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Відповідно до п.п.69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ясі повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України власність», набувають права власності на квартиру. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. На сьогоднішній день є два співвласника спірної квартири, спадкоємці після смерті [PERSON] , це рідна сестра померлої - [PERSON] та племінниця- [PERSON] . Жодного відношення до спірної квартири тим більше права власності на частини спірної квартири [PERSON] немає. Реєстрація позивача у спірній квартирі не підтверджує права на набуття права власності - перебуваючи взагалі у іншому зареєстрованому шлюбі. Тому що фактичне проживання було тривалий час за іншою адресою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років із дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106,107 СК) чи дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними». Свої вимог позивачі за зустрічним позовом обґрунтовують вимогами ст. ст. 316- 319 ЦК України, а також вимогами ст. 157 ЖК України, мотивуючи це тим, що позивач не членом родини відповідачем та підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник наполягали на задоволені первинного позову з обставин викладених в позовній заяві, додатково вказуючи, що дійсно за час перебування позивача шлюбі зі спадкодавцем [PERSON] , остання стала членом будівельного кооперативу «Мєдік-2» та згодом отримала ордер на квартиру [ADDRESS] . За твердженням позивача фактично за його кошти були сплачені пайові внески за вказану спірну квартиру, так - як у нього був більший дохід ніж у спадкодавця [PERSON] та відповідно до вимог сімейного законодавства частини спірної квартири належить йому, хоча в судовому засіданні позивач не оспорював того факту, що дійсно з 31 жовтня 1970 року по 29 грудня 1987 року перебував в шлюбі зі спадкодавцем [PERSON] , та після розірвання шлюбу він не звертався в судовому порядку щодо поділу майна зі спадкодавцем. Після 1987 р. позивач повторно уклав шлюб з іншою жінкою де в шлюбі у них народилася дитина та певний період часу позивач не проживав у спірній квартирі. В послідуючому шлюб було розірвано. Позивачу до 2021 р. не було відомо, що спадкодавець [PERSON] одноособово зареєструвала за собою право власності на квартиру [ADDRESS] та своїми діями спадкодавець [PERSON] порушила право позивача на власність. [PERSON] померла [INFO] та після її смерті в спадщину прийняли відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , позивач не оспорював свідоцтв про право на прийняття спадщини відповідачами, але в той же час вважає, що діями відповідачів порушується його право на власність, а також дана обставина позбавляє його права на проживання в спірній квартирі, що є підставою для задоволення позову. Представник відповідачів та відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи це тим, що відповідачі набули право власності на спірну квартиру у відповідності до вимог чинного законодавства як спадкоємці спадкодавця [PERSON] , в матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що за особисті кошти позивача здійснювалися пайові внески за спірну квартиру, а навпаки в матеріалах справи містяться відомості, що пайовий внесок було здійснено безпосередньо спадкодавцем [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачем та спадкодавцем [PERSON] було зареєстровано право власності за собою у відповідності до вимог чинного законодавства, крім того до правовідносин, що склалися між позивачем та спадкодавцем [PERSON] повинні застосовуватися норми КЗпШС , що діяв станом на 1987 р. коли було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , позивач у встановлений законом строк не звертався щодо поділу майна подружжя та позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх інтересів, та з врахуванням того, що спірна квартира [ADDRESS] є спільної власністю відповідачів та перебування позивача у спірній квартирі суперечить інтересам відповідачів [PERSON] та [PERSON] останні вимагають виселення позивача зі спірної квартири так - як дана обставина порушує їх права як співвласників. Інші учасники в зал судового засідання не з"явилися, сповіщалися належним чином про день та час розгляду справи в суді. Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Відповідно до вимог статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як слідує з матеріалів справи, що 31 жовтня 1970 року позивачем було укладено шлюб з [PERSON] , про що зроблено відповідний запис за № 7757 від 31.10.1970 року. Як убачається з матеріалів справи, що 27 серпня 1974 р. на ім`я [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення , а саме на квартиру [ADDRESS] на сім`ю з трьох осіб [PERSON] ( чоловік ) та [PERSON] ( син) . Шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний 29 грудня 1987 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис № 2106. Відповідно до довідки, виданої ЖБК «Медік-2» слідує, що пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] був сплачений в розмірі 9025 крб. 26 жовтня 1989 р. 12 січня 2012 р. за спадкодавцем [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина та 27.10.2023 р. приватним нотаріусом КМНО Макухою О.О. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких за відповідачем [PERSON] в порядку спадкування було визнано право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за [PERSON] на 1/3 частину даної квартири. Як було встановлено в судовому засіданні, що вказані свідоцтва про право на спадщину за законом оспорено у встановлений законом порядку не було. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як було встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 29.12.1987 р. На той момент часу взаємовідносини між подружжям регулювалися вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю України, який втратив чинність 01.01.2004 р. з моменту набрання чинності ЦК України та СК України. Статтею 9 КЗпШС України передбачено, що на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. Статтею 22 КЗпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Також статею 29 даного Кодексу передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Як було встановлено в судовому засіданні, що позивач [PERSON] після розірвання шлюбу 29.12.1987 р. не звертався до суду щодо поділу майна подружжя та останнім пропущено строк позовної давності, визначений ст.29 вказаної вище. Судом не досліджуються обставини набуття права власності спадкодавцем [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] так -як дана обставина не є предметом розгляду. За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. В той же час на даний час встановлено, що позивач без належної на те згоди зі сторони співвласників користується спірною квартирою [ADDRESS] , що впливає на права та інтереси власників. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 даного Кодексу визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, відповідачем не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів на спростування доводів позивача. Тягар доведення заперечень щодо позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на відповідача. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволені первинного позову та в задоволенні зустрічних позовних вимог . Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved