Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивача 21 квітня 2025 року до Солом`янського районного суду міста Києва до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява [PERSON] , подана 18 квітня 2025 року, адвокаткою Котік О.С. до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області про скасування арешту нерухомого майна. 30 квітня 2025 року Солом`янський районний суд міста Києва постановив ухвалу про передачу зазначеної справи до Святошинського районного суду міста Києва за підсудністю. Справа надійшла до Святошинського районного суду міста Києва 23 червня 2025 року. Позов обґрунтований тим, що: -у 2010 році стосовно сина позивача, [PERSON] , була відкрита кримінальна справа за обвинуваченням у вчиненні злочину; -під час досудового розслідування у кримінальній справі був накладений арешт на все нерухоме майно, що належало померлому сину позивача, у тому числі квартира [ADDRESS] ; - [INFO] [PERSON] помер; позивач є одним зі спадкоємців, який прийняв спадщину після сина; -наявність накладеного на майно арешту позбавляє позивача реалізувати своє право на спадщину. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, проти розгляду справи без їх участі не заперечили, про що представник позивача зазначила у позовній заяві. Аргументи відповідача Відповідач проти позову заперечив. 05 серпня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС від представника Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Стельмаша Р.М., надійшов відзив на позовну заяву, у якій зазначив, що арешту, накладеного в рамках кримінальної справи №1633, вже не існує, а відтак його неможливо зняти. Питання внесення до державного реєстру запису про відсутність арешту охоплюється предметом адміністративного, а не цивільного судочинства, у зв`язку з чим провадження у цивільній справі підлягає закриттю. Представник Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом доставки судової повістки до електронного кабінету (а.с. 18). 23.09.2025 від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання без його участі, відзив підтримав, у задоволенні позову просив відмовити або закрити провадження у справі. ІІ. Процесуальні дії суду 30 червня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, зобов`язавши позивача надати документ на підтвердження повноважень адвоката Котік Олесі Станіславівни на представництво [PERSON] у Святошинському районному суді міста Києва. 22 липня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. 23 липня 2025 року про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 23 вересня 2025 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд [PERSON] є власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] , виданим 21 жовтня 1999 року керівником органу приватизації Ленінградської районної ради народних депутатів міста Києва П. Коваленко (а.с. 23). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 420739123 від 02.04.2025 за параметрами запиту: фізична особа, РНОКПП [NUMBER] наявний такий запис: тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 10334966; зареєстровано: 07.10.2010 Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; підстава обтяження: постанова про накладення арешту на майно обвинуваченого б/н, дата виникнення: 30.09.2010, об`єкт обтяження: невизначене майно, нерухоме майно, яке належить на праві власності [PERSON] (а.с. 18). Згідно з листом Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 10.03.2023, 23.03.2011 кримінальну справу №1633 направлено до прокуратури м. Києва з обвинувальним висновком для подальшого скерування до суду, а скасування арешту на майно постановою слідчого можливо лише на етапі досудового розслідування. Для скасування арешту на майно необхідно в порядку цивільного судочинства звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна (а.с. 19). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 05.10.2023 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 17047 (а.с. 22). Згідно з довідкою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. №116/15/2024/02-14, виданою 02.04.2025 у відповідь на запит [PERSON] , спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] , які прийняли спадщину є: -його батько - [PERSON] , [INFO] ; -його малолітній син - [PERSON] , [INFO] . До складу спадкового майна, зокрема, входить 1/5 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 17). ІV. Мотиви суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є припинення правовідношення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦПК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з пунктами 1,4 частини 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 9 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року) накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року, кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю щодо померлого, за винятком випадків, коли провадження в справі є необхідним для реабілітації померлого або відновлення справи щодо інших осіб за нововиявленими обставинами. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року та завершеного у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його необхідно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. V. Мотиви і висновки суду У справі, що розглядається: - [PERSON] , який помер [INFO] , належала 1/5 частина квартири [ADDRESS] ; -на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, на все майно, яке належить на праві власності [PERSON] , накладено арешт в рамках кримінальної справи №1633; -наявність арешту на квартиру обмежує спадкоємців померлого у реалізації права на спадщину; -попри те, що з дня накладення арешту минуло близько 15 років, будь-яких претензій до позивача орган, який здійснював досудове розслідування у кримінальній справі №1633, за цей період не мав. За таких обставин, суд доходить висновку, що тривала наявність арешту на квартиру і, як наслідок, неможливість нею розпоряджатися, за відсутності будь-яких вимог до [PERSON] з боку держави, покладає на його спадкоємців надмірний тягар і становить непропорційне втручання у конвенційне право позивача на мирне володіння своїм майном. Суд також ураховує, що скасувати арешт у позасудовому порядку позивач не може, що підтверджується листом Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 10.03.2023. Доводи відповідача про неможливість зняття арешту у зв`язку з його відсутністю суд відхиляє, оскільки обтяження вважається припиненим з моменту його державної реєстрації. Саме по собі закриття кримінального провадження без державної реєстрації припинення обтяження (арешту) не свідчить, про те, що арешту не існує. Аргументи відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд визнає неспроможними, оскільки спір щодо зняття арешту з майна, накладеного на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства З огляду на викладене, право власності позивача підлягає судовому захисту, тому суд задовольняє позов повністю. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 968,96 гривень, що підтверджується квитанцією АТ «ТАСКОМБАНК» № 7659-6664-0148-2947 від 18.04.2025 (а.с. 35). Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved