Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором кредиту, який укладений 22.04.2024 року між сторонами в електронній формі. Згідно договору позичальнику [PERSON] надано грошові кошти в сумі 12 000,00 грн. зі строком користування 210 днів. Сторонами погоджено розмір відсоткової ставки, що застосовується як плата за користування коштами, встановлено комісію, пов`язану з наданням кредиту 20 % від суми кредиту, що складає 2400,00 грн. Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань утворилась заборгованість, яка станом на 24.11.2024 року складає 45\~600,00 грн. та включає: заборгованість за тілом кредиту - 12\~000,00 грн., заборгованість за відсотками 25\~200,00 грн., комісія 2400,00 грн., неустойка за кожен день невиконання (неналежного виконання) кожного окремого зобов`язання 6000,00 грн. В обргунтування вимог сторона позивача посилається на нормативне врегулювання кредитних правовідносин, звертає увагу на включення Законом України «Про споживче кредитування» терміну «комісії» до визначення «загальних витрат позичальника за споживчим кредитом». Учасник додає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зауважила про відсутність підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України, ця умова є недійсною як оспорювана. В частині вимог про стягнення суми пені учасник зазначає, що пункт 6.1. Закону України «Про споживче кредитування» передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Позивач акцентує, що даний пункт виключено відповідно до Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». На підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Вказуючи одночасно на технічні умови, що супроводжували процедуру укладення договору з належною ідентифікацією сторін, позивач просить стягнути з відповідача загальний розмір заборгованості в сумі 45\~600,00 грн., відшкодувати судові витрати. Ухвалою суду від 13.05.2025 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без виклику учасників. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому, крім іншого, заперечується фактичне укладення договору кредиту між сторонами. Учасник зауважує на тому, що наданий позивачем як доказ ідентифікації особи відповідача через BankID під час укладення кредитного договору фрагменту документа (додаток 3 до позову), не можна брати до уваги як належний і допустимий доказ, оскільки вказаний документ не містить жодного підпису уповноваженої особи, в тому числі електронного, не скріплений печаткою, не містить реквізитів про особу, яка його склала та дати його складання, а отже не є офіційним документом. Відомості у такому документі зазначені станом на дату 15.04.2024, що спростовує доводи позивача про те, що цей документ створювався у зв`язку із укладенням з ТОВ Споживчий центр кредитного договору №22.04.2024-100000730 від 22.04.2024. На думку представника, подана стороною позивача квитанція на підтвердження обставин переказу коштів не може бути прийнята як належний доказ, оскільки не є первинним документом в розумінні ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Вказаний документ не містить відомостей про особу отримувача грошового переказу. У відзиві також вказано, що надана позивачем довідка-розрахунок боргу є лише його власним волевиявленням, без конкретних доказів здійснення відповідачем платежів за кредитним договором. Так, для перевірки обґрунтованості нарахування зазначених у розрахунку процентів необхідна вказівка не лише на період, а й процентну ставку, базу нарахування (суму заборгованості, на яку нараховуються проценти). Зазначені відомості в довідці відсутні, а тому вона не може бути належним і достовірним доказом наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором і розміру такої заборгованості. Учасник додає, що у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, від 09.02.2023 у справі №464/3214/16, від 19.04.2023 у справі №335/4991/16-ц, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Представник відповідача також зазначає, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору №22.04.2024-100000730 від 22.04.2024 фінансова установа зобов`язалася надати позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини першої статті 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності ЗУ «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Так, зокрема, Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), дійшла висновку, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09.12.2019 у справі №524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Представник відповідача вказує, що умовами спірного кредитного договору встановлено комісію за надання кредиту, тобто фактично визначено витрати, пов`язані з отриманням кредиту. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послугу, яку вчиняє кредитор з метою встановлення, зміни правовідносин, а саме: укладення кредитного договору, внесення змін до нього. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення комісії у розмірі 2400,00 грн. задоволенню не підлягають. Сторона посилається на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з яким: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На думку учасника, відповідне законодавче врегулювання заперечує можливість стягнення пені, а тому вимоги позивача про стягнення неустойки у розмірі 2400,00 грн. є необгрунтованимиі такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволені позову, стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11\~000,00 грн. В поданій відповіді на відзив сторона позивача повторно зауважує на законодавчому врегулюванні правовідносин за сферою кредитування та, підтримуючі заявлені вимоги, просить надати оцінку матеріалам, що надаються стороною на підтвердження вчинення договору в електронному вигляді через застосування учасниками одноразового ідентифікатора. Крім того, сторона просить вирішити питання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу до рівня 3000,00 грн, що, на думку учасника, відповідає складності справи та критеріям співмірності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.04.2024 року на підставі поданої відповідачем заявки на згоду з пропозицією укладення кредитного договору, розміщеною ТОВ «Споживчий центр», між учасниками започатковано кредитні правовідносини із погодженням істотних умов договору за сферою таких відносин. Так, відповідно до змісту пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки позичальника (відповідача), відповіді позичальника кредитного договору сторони погодили надання кредиту в розмірі 12 000,00 грн. на строк 210 днів з реквізитами належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів: 4441-11хх-хххх-5410. Учасники також підтвердили застосування відсоткової ставки як плати за користування кредитом на рівні 1 % на день, запровадили комісію, пов`язану з наданням кредиту 20 % від суми кредиту, що становить 2400,00 грн., визначили неустойку: 120,00 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. До висновку про укладення договору кредиту на вищевказаних умовах суд приходить з огляду на таке. За нормою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до\~\~статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено\~\~статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. У\~статті 3\~Закон\~\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» №\~675-VIII\~ визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами\~статті 11 Закону № 675-VIII\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону. Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію»\~визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -\~електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1\~статті 3 Закону № 675-VIII. Обставини укладення договору та погодження його умов підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами, оцінку яким надано за окремими, а також взаємним сукупнім охопленням: заявкою кредитного договору з даними про застосування електронного одноразового ідентифікатора (Е999), пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) із застосуванням позичальником одноразового ідентифікатора Е 999, відповіді позичальника (ідентифікатор T999), квитанцією про переказ коштів в сумі 12\~000,00 грн. на рахунок позичальника [NUMBER] . Суд звертає увагу, що стороною відповідача не висловлені заперечення щодо належності платіжного засобу з наведеними реквізитами відповідній особі, використані при укладенні договору технічні умови унеможливлювали виконання таких дій без доступу до особистих даних особи та без її волевиявлення. Отже, судом здобуто висновок про виникнення правовідносин, заснованих на договорі кредиту із ТОВ «Споживчий центр» як кредитором, пов`язане із цим набуття сторонами такого правочину відповідних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За положеннями ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З дослідженої судом інформації за укладеним договором (розрахунком заборгованості) слідує, що внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань з боку позичальника виникла заборгованість. В розрізі виниклого спору суд не позбавлений можливості здійснити самостійну перевірку суми заборгованості з урахуванням умов договору щодо суми кредиту, строку кредитування, відсоткової ставки у такий період. Відсутність чітких формул, запропонованих позивачем, не може виступати перешкодою в частині реалізації повноважень суду. Суд приходить до висновку про наявність заборгованості відповідача за сумою отриманого кредиту 12\~000,00 грн., нарахованими у період з 22.04.2024 року по 17.11.2024 року відсотками 25\~200,00 грн. (12\~000,00 грн. * 1 % * 210 днів / 100 = 25\~200,00 грн.). Крім того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача 2400 грн. як погоджений учасниками правовідносин розміром комісії. Так, відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються :\~доходи кредитодавця\~у вигляді\~процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит. З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що законодавцем в основу господарської діяльності кредитодавця, крім іншого, покладається можливість отримання доходів у вигляді комісії, пов`язаної із наданням кредиту. При цьому, інформація за її категоріями, зазначеними у положеннях ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», надається безоплатно не більше одного разу на місяць, отже, за умов відсутності перебільшень у запитах, не може включатись в комісійні прибутки. Як зазначалось вище, сторонами договору погоджено розмір комісії, пов`язаної з наданням кредиту, що відповідає критеріям загальних витрат за споживчим кредитом згідно ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є: договори та інші правочини. У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стороною відповідача не заявлено вимогу про визнання недійсними умов договору в частині запровадження комісії, отже вимога про стягнення заборгованості за даною складовою є обгрунтованою. При цьому, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині стягнення суми неустойки з огляду на таке. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України \~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Указом Президента України № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан з 24.02.2022 року. На час ухвалення рішення відповідний стан є продовженим. За таких обставин заявлена вимога про стягнення суми неустойки суперечить приписами п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України \~та не підлягає до задоволення. З приводу зауважень сторони позивача про зміни положень законодавства та можливості нарахування суми пені на підставі Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» суд зазначає. Відповідно до п.6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» в редакції до внесення змін згідно Закону № 3498-IX\~від 22.11.2023 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені\~частиною четвертою\~статті 1056-1\~Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені\~частиною другою\~статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Законом України № 3498-IX\~від 22.11.2023 «Про внесення\~змін до\~деяких законів\~України щодо\~удосконалення державного\~регулювання ринків\~фінансових послуг»\~відповідну норму\~виключено,\~пункт 6\~викладено у\~редакції: у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності\~Законом України\~"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності\~Законом України\~"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені\~частиною четвертою\~статті 1056-1\~Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені\~частиною другою\~статті 3\~цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. На думку сторони позивача, відповідна обставина поновлює правові підстави для нарахування та стягнення неустойки (пені), а саме за договорами, укладеними з 24.01.2024 року, у тому числі, за договором кредиту, укладеним з відповідачем. Суд не\~може погодитись\~із вказаним\~твердженням,\~оскільки з\~системного аналізу\~положень закону\~України «Про споживче кредитування» у відповідних редакціях, вимог ЦК України в частині запроваджених його Прикінцевими та перехідними положеннями обмежень у стягненні неустойки за договорами кредиту у період воєнного стану, слід дійти висновку про відсутність логічних суперечностей у нормативному врегулюванні? фактичному направленні обумовлених законодавчих приписів на різні оціночні обставини. Кожна з наведених норм регламенту окремі часові проміжки для визначення правомірності нарахування та стягнення неустойки, внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» на підставі \~Закону України\~"Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» не усуває необхідності застосування приписів п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України за їх заборонним характером. З огляду на викладене, суд відмовляє у стягненні пені в сумі 6000,00 грн. Суд стягує з відповідач на користь позивача заборгованість за договором кредиту від 22.04.2024 року в сумі 39\~600,00 грн., що включає: заборгованість за тілом кредиту - 12\~000,00 грн., заборгованість за відсотками 25\~200,00 грн., комісію 2400,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у\~разі відмови\~в позові\~-\~на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~враховує: \~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; чи\~є розмір\~таких витрат\~обґрунтованим та\~пропорційним до\~предмета спору\~з урахуванням\~ціни позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони\~або чи\~викликала справа\~публічний інтерес; поведінку\~сторони під\~час розгляду\~справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до\~ч.ч.\~4,\~5\~ст.\~137\~ЦПК України\~ \~розмір\~витрат на\~оплату послуг\~адвоката має\~бути співмірним\~із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Надаючи оцінку складності справи, фактично вчиненим з боку представника відповідача діям за ознаками дієвої кваліфікованої правничої допомоги у виниклому спорі, суд приходить до висновку про неспівмірність заявленої відповідним учасником суми за наведеними критеріями, вважає необхідним зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 6000,00 грн. З огляду на викладене, на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача витрати з оплати судового збору - 2106,43 грн. (2422,40 /1.15 = 2106,43), та з позивача на користь відповідача 782,61 грн. (5000,00 - (5000,00 / 1,15 ) = 782,61 грн). витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З результатом вирішення питання про розподіл судових витрат суд вважає необхідними стягнути з відповідача на користь позивача як різницю у судових витратах суму 1323,82 грн. (2106,43 782,61 = 1323,82 грн.).

Outcome: partial