Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

04.11.2024\~року позивач\~ [PERSON] \~звернулася до\~Орджонікідзевського \~районного суду\~м.\~Запоріжжя з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~в особі\~законного представника\~ [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~стороні відповідачів:\~орган опіки\~та піклування\~районної адміністрації\~Запорізької міської\~ради по\~Вознесенівському району\~м.\~Запоріжжя про\~усунення перешкоди\~у користуванні\~квартирою шляхом\~виселення з\~квартири,\~зазначивши в\~позові наступне.\~З 22.11.2021\~року позивач\~є власницею\~квартири [ADDRESS] на\~праві приватної\~власності,\~що підтверджується\~витягом з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно,\~індексний номер\~витягу:\~285952155.\~3\~листопада 2021\~року в\~указаній квартирі,\~за усною\~згодою позивача\~безкоштовно мешкає\~ [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх малолітня донька [PERSON] . Письмовий договір оренди на указане житло між сторонами не укладався, єдиною оговореною умовою була сплата ними комунальних послуг. На теперішній час позивач має бажання користуватись належною їй квартирою на свій розсуд, відповідно до статті 319 ЦК України. Вільного доступу до указаної квартири у позивача не має, через зміну відповідачами замків. Позивач 05.06.2024 року з проханням звільнити вказану квартиру письмово звернулась до відповідача [PERSON] , надала для виселення термін до 10.07.2024 року, однак 13.07.2024 року отримала відмову. Крім того, того ж дня був викликаний наряд патрульної поліції і у присутності поліцейських [PERSON] та [PERSON] повторили свою відмову про виселення з власної її квартири. Позиція відповідачів з питання доступу позивача до житла викладена ними категорично, через що позивач вважає, що захист її прав щодо вільного користування власністю вона може вирішити тільки у судовому порядку шляхом подання даної позовної заяви. Разом з тим позивачу відомо, що відповідач [PERSON] має постійний офіційний дохід, його заробітна плата за останні 2 роки у середньому складає близько 50 000 грн., тому вважає, що він спроможний власними коштами винаймати інше житло (оренда якого у середньому коштує від 5\~000 грн. до 10 000 грн. тобто 10-20 % від доходу), тим самим забезпечити виконання ним вимог пункту 4 ст. 55, ст. 75, ст.180 Сімейного Кодексу України незалежно від позивача. У зв`язку з тим, що відповідачами стосовно позивача порушено право вільного володіння та користування майном, передбачене статтею 319 ЦК України, позивач вважає, що наявні усі підстави вимагати усунення перешкод у користуванні указаною вище квартирою шляхом зобов`язання відповідачів надання доступу до квартири з виділенням їй ключів та виселення відповідачів разом з малолітньою дитиною з належного їй житла. 11.11.2024 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків у відповідності до вимог ст. 175 ЦПК України. 25.11.2024 року на виконання ухвали судді від 11.11.2024 року позивачем надано оновлену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.12.2024\~на адресу\~суду від\~представника третьої\~особи Органу\~опіки та\~піклування районної\~адміністрації Запорізької\~міської ради\~по Вознесенівському\~району Вінецької\~Н.\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~відповідно до\~якого представник\~вважає,\~що прийняття\~рішення про\~виселення малолітньої\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~з квартири\~ [ADDRESS] ,\~в подальшому\~призведе до\~порушень прав\~дитини,\~що визначені\~та охороняються\~чинними нормативно-правовими\~актами України\~та міждержавними\~угодами,\~та призведе\~до безпритульності\~малолітньої дитини.\~Також просила\~суд розглядати\~справу за\~відсутності представника\~органу опіки\~та піклування\~та ухвалити\~рішення з\~урахуванням інтересів\~малолітньої [PERSON] , [INFO] . 24.12.2024\~на адресу\~суду від\~відповідача [PERSON] \~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~він просив\~відмовити у\~задоволенні позовних\~вимог.\~У своїх\~запереченнях послався\~на те,\~що [PERSON] \~є його\~матір`ю,\~та він\~є її\~єдиним сином.\~Під час\~перебування позивачки\~у шлюбі\~з його\~батьком,\~ [PERSON] ,\~ними було\~придбано дві\~земельні ділянки\~за адресою: 1) [ADDRESS] , кадастровий номер 2322181600:08:001:0330, плошею 0.12 га.; 2) [ADDRESS] , кадастровий номер 2322181600:08:001:0329, площею 0.12 га, які були оформлені на [PERSON] . За нотаріально посвідченою згодою на той час колишнього чоловіка позивача та його батька в травні та червні 2021 року мати продала вказані земельні ділянки. На кошти, отримані від продажу земельних ділянок позивачка придбала дві квартири за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; та два автомобіля Skoda Octavia tour 2008, д.н. [NUMBER] ; Skoda Octavia 2012, д.н. [NUMBER] . Оформлення квартир та автомобілей на себе мати пояснила тим, що він працює в поліції, тому їх не треба оформлювати на нього, однак квартира за адресою: [ADDRESS] та автомобіль Skoda Octavia tour 2008. д.н. [NUMBER] фактично належать йому, тому він може постійно користуватися ними. Позивачкою йому було надано право користування спірною квартирою безстроково, без будь яких умов та обмежень, єдиною умовою була сплата комунальних послуг. В липні 2022 року він одружився та його дружина, а в подальшому і дитина, заселилися в квартиру як члени сім`ї також за згодою позивачки. Його дружина власного житла не має, є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території. Вважає, що вони вселилися в квартиру та продовжують в ній проживати вже тривалий час законно. Підстави вселення в цю квартиру не змінилися, оскільки його родинні відносини з матір`ю не припинилися і продовжують існувати. У зверненні-попередженні від 05.06.2024 позивач зазначила причину виселення - бажання вселитися в квартиру, однак позивачка має у власності ще одну квартиру та проживає з чоловіком в належній йому на праві власності трикімнатній квартирі, тому необхідності у використанні квартири у неї немає. Позивачка та її нинішній чоловік неодноразово вчиняли насильство відносно нього та його родини, з цих підстав вони неодноразово викликали поліцію з цього приводу. 30.12.2024 через систему „Електронний суд позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив з посиланням на те, що відзив поданий з порушенням строку його подання, тому вважає, що сторона відповідача не скористалася своїм правом на подання відзиву. Позивач набула право власності на оспорювану квартиру відповідно до укладеного договору купівлі-продажу та зареєструвала своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Продаж спільно набутого майна у шлюбі з колишнім чоловіком, та обіцянками придбати майно сину, ніяким чином не стосується предмету доказування за заявленими позивачем позовними вимогами. Між нею та відповідачами договір сервітуту не укладався, тому відсутні підстави стверджувати, що такий договір між сторонами існував. Доводи відповідача щодо домашнього насильства відносно нього та членів його сім`ї, не відповідають дійсності та не мають відношення до предмета доказування та не можуть бути прийняті судом. При цьому, усі виклики поліції стали відбуватись саме після висунення позивачем письмової вимоги щодо звільнення належної їй квартири. При цьому, відповідач намагається досягти мети шляхом дискримінації позивача за майновою, гендерною, сімейною, та професійною ознакою (посилання на скрутний матеріальний стан, родинні зв`язки та здійснення ним професійної діяльності у сфері правопорядку). Просила суд відмовити у прийнятті відзиву на позовну заяву через недотримання строків подання, повернути його відповідачу та відхилити усі доводи та обґрунтування, викладені у відзиві на позовну заяву. 02.01.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від відповідача [PERSON] з зазначенням, що процесуальний строк на подання відзиву ним не пропущений. Доводи позивачки про те, що він з родиною є тимчасовими мешканцями вважає необґрунтованими, оскільки останні проживають в квартирі більше 3 років. Автомобіль Мерседес-Бенц, яким користується він є подарунком його батька та майно придбано завдяки йому та волі батька, який надав дозвіл на продаж земельних ділянок. Разом з тим, долучені позивачем відеозаписи підтверджують факт того, що вона продовжує переслідувати його з родиною та втручатись в особисте та подружнє життя. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 10.01.2025 через систему „Електронний суд позивачем [PERSON] подано клопотання про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним, посилаючись на те, що відповідачами до процесуальних заяв надані певні копії документів, які не підтверджують обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. При цьому, посилання [PERSON] на його родинні зв`язки з позивачем останньою заперечується, оскільки у обставинах заявленого позову він не є членом сім`ї позивача та у зв`язку з цим не набуває додаткових прав як син позивачки, а тимчасово користувався її майном. Вважає, що відповідач намагається обмежити її у користуванні правами та свободами, передбаченими Конституцією України за ознаками професійної нерівності між позивачем та відповідачем та сімейних зв`язків між ними. Ухвалою суду від 17.03.2025 року вказану позовну заяву після відкриття провадження у справі залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме несплату судового збору у повному обсязі. 18.03.2025 року позивачем подано до суду заяву про усунення вказаних в ухвалі суду недоліків. Ухвалою суду від 19.03.2025 року продовжено розгляд в порядку загального позовного провадження цивільної справи. Ухвалою суду від 27.03.2025 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про виклик свідка відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. На підставі Закону України № 4273-IX від 26.02.2025 року «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», який набрав чинності 25.04.2025 року, відбулася зміна найменування Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя на Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя. У судовому засіданні 18.09.2025 судом завершено розгляд справи та суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку із чим оголошено перерву для виготовлення повного тексту судового рішення до 26.09.2025 року. Під час судового засідання позивач [PERSON] зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, відповіді на відзив, додаткових поясненнях, наполягала на задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Гайворонський О.Ю. проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні, з підстав викладених у відзиві, запереченнях та додаткових поясненнях. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив рішення прийняти з урахуванням інтересів дитини. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В., є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 07.11.2024 року відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 12.09.2002 року по теперішній час. При цьому, матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується факт проживання останнього за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідками від 26.05.2022 № 2304-7500913028; від 25.04.2023 № 2304-5002727581 відповідач [PERSON] та малолітня донька відповідачів [PERSON] , фактично проживають/перебувають за адресою: [ADDRESS] . 05.06.2024 року [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] вимогу в якій вимагала добровільно припинити порушення її прав як власника, виїхати із належної їй квартири та передати ключі до 20:00 год. 10.07.2024 року. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Доводи позивача, що відповідачі самовільно, без будь-яких правових підстав проживають у належній їй квартирі [ADDRESS] є безпідставними виходячи з наступного. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до\~положень ст.116\~ЖК України,\~якщо наймач,\~члени його\~сім`ї\~або інші\~особи,\~які проживають\~разом з\~ним,\~систематично руйнують\~чи псують\~жиле приміщення,\~або використовують\~його не\~за призначенням,\~або систематичним\~порушенням правил\~соціалістичного співжиття\~роблять неможливим\~для інших\~проживання з\~ними в\~одній квартирі\~чи в\~одному будинку,\~а заходи\~запобігання і\~громадського впливу\~виявились безрезультатними,\~виселення винних\~на вимогу\~наймодавця або\~інших заінтересованих\~осіб провадиться\~без надання\~іншого жилого\~приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Поряд з цим, до суду не надано жодного доказу на підтвердження вищезазначених обставин. Як вбачається із змісту позовної заяви позивач як на підставу виселення відповідачів вказує на те, що на теперішній час вона бажає користуватись належною їй квартирою відповідно до ст. 319 ЦК України. Мирним шляхом покинути квартиру відповідачі не бажають, чим чинять перешкоди в реалізації позивачкою її права власності. Разом з тим, право відповідачів [PERSON] , діючого у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] та [PERSON] на користування житлом виникло зі згоди самої позивачки [PERSON] , про що зазначала позивач у позові. При вселенні відповідачів ніяких угод щодо користування квартирою не укладалося, позивач свідомо могла допустити про наявність наслідків такого вселення. Доказів того, що відповідачам на праві користування чи власності належить інше нерухоме майно чи житло, позивач не надав. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц. У цій справі виник спір між власником квартири [PERSON] та колишнім членом її сім`ї сином [PERSON] та невісткою [PERSON] з приводу користування квартирою після припинення сімейних відносин. Відносини між вказаними особами та ступінь споріднення визнаються учасниками справи. Вирішуючи питання про баланс інтересів та пропорційність між виселенням відповідачів та захистом права власності позивача, дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, суд врахував наявність тривалих та достатніх зв`язків відповідачів з спірною квартирою, у якій вони проживають, відсутність доказів щодо наявності у них іншого житла, факт проживання позивача за іншою адресою, недоведеність позивачем реального наміру використання спірної квартири для проживання в ній, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, дитина відповідачів є малолітньою віком 2 роки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині виселення з квартири разом із малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування майном. Аргументи відповідачів щодо недоведеності позовних вимог вчинення перешкод по користуванню позивачем належним їй майном, суддя відхиляє, оскільки саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні квартирою, заперечення відповідачів щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном, відсутність можливості у власника самостійно без звернення до [PERSON] та [PERSON] реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири) за відсутності вільного доступу до належного їй майна є підставою вважати, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Разом з тим, судом враховано як доказ відеозапис (додаток № 5) долучений позивачем, який також підтверджує факт здійснення відповідачами обмеження у здійсненні права користування позивачем кватирою, яка належить їй на праві власності. Більш того, доказів на підтвердження зворотного, відповідачами у частині відсутності перешкод у користуванні майном до суду не надано. Вказане свідчить про наявність перешкод у позивача в користуванні квартирою, а тому у відповідності до вимог статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження спірною квартирою. Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 , від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] , надати [PERSON] ключі від вказаної квартири. Відповідно норми ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Разом з тим, надані позивачем відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за періоди 2022 року, 2023 року, 2024 року та довідка від 17.12.2024 року № 860/20/01-2024 долучена відповідачем, свідчать про те, що відповідач [PERSON] проходить службу в Національній поліції України та отримує дохід у ГУНП в Запорізькій області, однак зазначені докази не підтверджують обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Долучені сторонами\~копії документів,\~а саме:\~матеріали з\~інформаційно-комунікаційної\~системи "Єдиний\~облік"\~щодо звернень\~відповідачів з\~приводу протиправних\~дій [PERSON] \~та її\~чоловіка [PERSON] \~до Вознесенівського\~відділення поліції\~ДВП ГУНП\~в Запорізькій\~області;\~копія акту\~розслідування нещасного\~випадку №9\~від 28.10.2024;\~копія витягу\~з Єдиного\~реєстру досудових\~розслідувань від\~03.10.2024; копії декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування з сайту НАЗК; копія договору про дарування [PERSON] автомобіля від 02.04.2024 його батьком, копія позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про поділ майна подружжя; копія ухвали Запорізького районного суду від 25.01.2025 про відкриття провадження, копія відзиву по справі № 335/13040/24, судом не беруться до уваги, оскільки не мають відношення до даної справи та не стосуються предмету спору. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Оскільки позов [PERSON] задоволено частково, то суд на підставі п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України стягує з відповідачів на користь позивача в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1\~816,80 грн.

Outcome: partial