Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про встановлення факту утримання та виховання останнім неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Мотивує тим, що 16.07.2016 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб. До одруження, у відповідачки від першого шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] .. Батьком дитини є відповідач [PERSON] . Від спільного шлюбу сторін народилось двоє дітей, син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Всі діти проживають з позивачем та дружиною, перебувають на повному їхньому утриманні, сім`я має статус багатодітної. Позивач, в силу своїх можливостей працює, щоб забезпечити усім дітям повноцінний розвиток, виховання та достатні умови для проживання. У свою чергу, відповідач [PERSON] зовсім не приймає участі у вихованні та утриманні свого сина, жодної допомоги для цього не надає. Встановлення факту самостійного виховання дитини заявнику потрібно: для оформлення документів про отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину; для вирішення питань щодо проживання та перебування дитини, можливого виїзду за кордон без дозволу матері. Позивач зазначає, що встановлення факту виховання та утримання ним дітей пов`язане з виконанням військового обов`язку, стосується проходження військової служби, реалізації ним права на відстрочку від призиву на військову службу. Позивач, як батько неповнолітніх дітей, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про них, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, просить встановити факт виховання та утримання дітей, так як [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно сина і не проявляє жодного інтересу до нього, і, очевидно, що відсутні виняткові обставини, які б дали підставу для невиконання ним своїх батьківських обов`язків, не заперечує проти задоволення даного позову. Представник позивача, до початку судового засідання, подав письмову заяву з проханням справу розглядати у відсутності сторони позивача, заявлені вимоги підтримує повністю, просить такі задоволити. Відповідачі також подали письмові заяви з проханням справу розглядати у їх відсутності, позовні вимоги визнають, просять задоволити позовні вимоги повністю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, був повідомлений судом належним чином про день та час розгляду справи. Подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, заперечень проти позову не мають. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представника третьої особи, суд у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку про безпідставність заяви, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У силу п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року №5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. З матеріалів встановлено, що 16.07.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] зареєстровано шлюб Буським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 59. Від спільного шлюбу у сторін народилось двоє дітей, син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 494 від 17.02.2017 року та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Буським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 220 від 03.10.2025 року, тому всі діти є неповнолітніми. Крім того, від першого шлюбу, відповідачка має сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 30.12.2009 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 144. Батьком дитини, відповідно до вказаного свідоцтва про народження, є відповідач [PERSON] . Діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають разом з мамою [PERSON] та [PERSON] та перебувають на повному їхньому утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, довідками дитини з багатодітної сім`ї, довідкою Буської міської ради № 470, посвідченням багатодітної сім`ї, довідками з Буського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області №11205 та №11206 від 13.05.2025 року. Позивач в позовному провадженні просить встановити факт утримання та виховання дітей. Заявлені вимоги, пов`язані з виконанням військового обов`язку, стосується проходження військової служби, реалізації ним права на відстрочку від призиву на військову службу. Вирішуючи спір суд виходив з наступних норм та мотивів. Статтею 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється\~Сімейним кодексом України\~(стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121\~СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить встановити факт виховання та утримання ним дітей, вказує, що такий пов`язаний з виконанням військового обов`язку, стосується проходження військової служби, реалізації ним права на відстрочку від призиву на військову службу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті\~7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею\~141 СК України\~встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки. Відповідно до статті\~15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині\~четвертій\~статті\~15 СК України\~визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття\~164 СК України). З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22). Посилання заявника на наявність згоди матері та біологічного батька щодо задоволення позову та встановлення факту утримання та виховання дитини дружини від першого шлюбу, суперечить закріпленому в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини. Згідно із ч. 4\~ст. 155 цього Кодексу\~ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ч. 1\~ст. 164 СК України\~мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним з батьків батьківських обов`язків. Згідно із ч. 1\~ст. 319 ЦПК України\~у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. В ході розгляду справи позивачем не надано та судом не встановлено факту порушення особистих прав позивача, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом фактів, про які просив останній. На думку суду, викладені в позовній заяві обставини, те що біологічний батько [PERSON] , [PERSON] не проживає разом з сином, не приймає участі у вихованні та утриманні сина, не свідчить про неможливість такої участі. Також [PERSON] подав письмову заяву, в якій зазначив, що з позовом про встановлення факту виховання та утримання позивачем його сина згідний. Відтак із встановлених обставин справи вбачається, що відповідач з матір`ю дитини не перебували у офіційному шлюбі, запис про батька у свідоцтві про народження сина, був зі слів матері. Позивач, одружуючись з [PERSON] , свідомо брав на себе обов`язок утримання та забезпечення дружини та її сина. Згідно приписів\~ст. 206 ЦПК України\~суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Разом з тим, на думку суду саме лише подання відповідачами, зокрема й дружиною, яка є зацікавленою особою, щоб чоловік отримав відстрочку від призову на військову службу, заяв про визнання позову про встановлення такого факту не може слугувати підставою для задоволення позову. Відтак, саме по собі подання заяви про визнання позову у справі про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, зокрема і своїх, не може бути підставою для звільнення позивача від надання інших доказів на підтвердження існуючих обставин. Відтак суд приходить до переконання, що під час розгляду справи позивачем, ні його представником, не доведено, що права позивача порушені, чи оспорюються відповідачами чи іншими особами. Крім цього суд відзначає те, що позивачем в ході розгляду справи не долучено жодного доказу з приводу необхідності встановлення факту виховання дітей саме для отримання права на відстрочку від призову під час мобілізації. Посилання позивача на ту обставину, що він є військовозобов`язаний та його можуть призвати на військову службу, на думку суду, є передчасним. Верховний Суд України у листі від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Судом відзначається, що доведення факту виховання позивачем двох своїх дітей та сина дружини, пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батьки (зокрема і біологічний батько) не виконують своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Як вбачається із поданого позивачем позову, поданих письмових заяв сторін, відсутній спір щодо виховання та утримання дітей, а суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги не вимогами до відповідачів щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача,\~а фактично є вимогами на підставі яких позивач бажає отримати відстрочку від мобілізації, що свідчить про неефективний спосіб захисту обраний позивачем, та необґрунтованість і безпідставність поданого позову, а тому в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати по справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed