Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

27.01.2025 року адвокат Білоус В.О. звернувся до суду з позовною заявою в інтересах [PERSON] до ТзОВ «Глобалрент 1», третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та пені згідно договорів інвестування, яку в подальшому уточнив та в якій просить постановити рішення, яким стягнути з ТзОВ «Глобалрент 1» користь [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 грн. як інвестиції згідно договору інвестування від 26.09.2023; грошові кошти в сумі 60 000 грн. як інвестиції згідно договору інвестування від 25.12.2023; стягнути з ТОВ «Глобалрент 1» на користь [PERSON] інвестиційні виплати згідно додатку за № 1 (графік виплат) до договору інвестування від 26.09.2023 у сумі 14 400 грн.; стягнути з ТОВ «Глобалрент 1» на користь [PERSON] інвестиційні виплати згідно додатків за № 1 (графік виплат) до договорів інвестування від 25.12.2023 у сумі 21 400 грн.; стягнути з ТОВ «Глобалрент 1» на користь [PERSON] пеню в розмірі 0,1% від прострочених сум за кожний день прострочення, а саме: - із суми 20 000 грн. за період часу із 28.08.2024 по дату виконання кінцевого рішення; - із суми 60 000 грн. за період часу із 27.11.2024 по дату виконання кінцевого рішення; - із суми 14 400 грн. за період часу із 27.12.2023 (остання дата виплати згідно додатку № 1 до договору за № 185-26/09/23 від 26.09.2023) по дату виконання кінцевого рішення; - із суми 21 400 грн. за період часу із 20.06.2024 (остання дата виплати додатку № 1 до договору за № 256-25/12/23 від 25.12.2023) по дату виконання кінцевого рішення; стягнути з ТОВ «Глобалрент 1» на користь [PERSON] понесені судові витрати (витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. (детальний опис робіт буде надано після набрання рішення законної сили, шляхом направлення заяви на додаткове рішення), а також моральну шкоду в сумі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що наприкінці жовтня 2023 року, позивач [PERSON] знайшов у Інтернет мережі ТОВ «Глобалрент 1» (далі - Товариство), представник якого запропонував укласти інвестиційний договір та як наслідок отримувати дивіденди від діяльності вказаного Товариства. Зазначена діяльність виражалася у купівлі-продажу дизельного палива та здійсненні його доставки фермерським господарствам на території України. Зазначена ідея залучення власних коштів як інвестиції, виникла у [PERSON] після того, як він прорахував приблизну пенсію як військовослужбовця та соціальна виплата яка утворилася, була не достатня для життя, а тому позивач забажав таким чином зберегти власні грошові кошти, що отримувались як грошове забезпечення військовослужбовця. Поспілкувавшись по телефону із представником ТОВ «Глобалрент 1» ([NUMBER]), [PERSON] задовольнили виплати відсотків по договору, які складали щотижня 400 грн. у разі залучення 20 000 грн. інвестицій. Через декілька днів після усної домовленості та направлення на електронну пошту ТОВ «Глобалрент 1» паспорту та РНОКПП, позивачу направлено примірники інвестиційного договору підписаного іншою стороною, а саме засобами поштового зв`язку. Після вивчення умов інвестиційного договору від 26.09.2023, він підписав один примірник та відправив його на адресу відправника (79019, Львівська область, м. Львів, вул. Лемківська, 9-А, офіс 100, телефон [NUMBER] , пошта tradingfuelcompany@gmai.com), а також здійснив оплату на виконання даного договору в сумі 20 000 грн. Строк дії договору до 28.08.2024. Даний платіж підтверджується скрин-шотом квитанції від 26.09.2023 (спільно із перепискою у месенджері) про перерахунок на картку № [NUMBER] та квитанцією до прибуткового ордеру від 26.09.2023 за № 185, на якому нанесено підпис керівника [PERSON] . А тому, можна констатувати, що 26.09.2023 [PERSON] укладено договір інвестування № 185-26/09/23, який погоджено підписом Директора ТОВ «Глобалрент 1» Здора Ю.В. Додатком № 1 до даного договору чітко встановлено графік виплат із зазначенням конкретної дати та суми виплати, який також не виконаний. В подальшому, до позивача зателефонував невідомий йому чоловік (як потім виявилось це був «відомий шахрай» [PERSON] ), який на той час представився співвласником ТОВ «Глобалрент 1» та який шляхом обману вмовив додатково залучити інвестиції на суму 60 000 грн. В подальшому, [PERSON] ( [NUMBER] ) обіцяв, що дана оплата буде на тих же умовах, що і договір від 26.09.2023. Після вивчення умов інвестиційного договору (які аналогічні минулому) від 25.12.2023, він підписав один примірник та відправив його на адресу відправника (79019, Львівська область, м. Львів, вул. Лемківська, 9-А, офіс 100, телефон [NUMBER] , пошта [INFO] ), а також здійснив оплату на виконання даного договору в сумі 60 000 грн. Строк дії договору до 27.11.2024. Даний платіж підтверджується скрин-шотом квитанції від 25.12.2023 (спільно із перепискою у месенджері) про перерахунок на картку № [NUMBER] та квитанцією до прибуткового ордеру від 25.12.2023 за № 256, на якому нанесено підпис керівника [PERSON] . А тому, можна констатувати, що 25.12.2023 [PERSON] укладено договір інвестування № 256-25/12/23, який погоджено підписом Директора ТОВ «Глобалрент 1» [PERSON] . Додатком № 1 до даного договору чітко встановлено графік виплат із зазначенням конкретної дати та суми виплати, який також не виконаний. Коли позивач уже зрозумів, що його ошукали, то [PERSON] скеровано до ТОВ «Глобалрент 1» письмову претензію із вимогою повернути 80 000 грн. на виконання п. 3.2.2. Договорів, однак вказані документи проігноровані. А тому, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності - можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності в Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Відповідач не здійснив усі необхідні та узгоджені інвестиційні платежі до моменту закінчення терміну дії договору, а також не повернув саму суму інвестиції, чим необґрунтовано порушив умови укладеного Інвестиційного договору. Частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 204 ЦКУ визначено презумпцію правомірності правочину, зокрема, передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що на даний час Відповідачем не ініційовано. Враховуючи те, що укладений між сторонами правочин (окремі його умови) сторонами не оспорені, судом недійсними не визнавались, їх недійсність не встановлена законом, відтак, такий договір інвестування від 01.11.2023 № 232-01/11/2023 є правомірним, а передбачені ним умови повинні виконуватись сторонами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦКУ зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник - ТОВ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора - мій клієнт) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦКУ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а Договори закінчились 26.09.2023 та 25.12.2023. Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов`язання передбачені ст. 611 ЦКУ, до яких, зокрема, відносяться розірвання договору, відшкодування збитків, стягнення неустойки. Згідно зі ст. 611 ЦКУ у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Враховуючи вищевикладене, позивач змушений звернутися до суду та просить позов задовольнити. Ухвалою від 10.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача Білоус В.О. позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, довідкою про доставку смс- повідомлення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Треті особи в судове засідання не з`явилися повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Глобалрент 1» здійснює господарську діяльність за основним видом КВЕД 46.71 «Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами» (а.с.4-7). 26.09.2023 між [PERSON] (як інвестором) і ТОВ «Глобалрент 1» укладено договір інвестування №185-26/09/23, за умовами якого інвестор надає інвестиції за договором у вигляді грошових коштів в розмірі 20000грн. для придбання Компанією пального (дизельне пальне Євро-5), з метою отримання Інвестором відсотків (винагороди) за користування інвестиційними коштами у розмірі 8% від суми отриманої інвестиції за кожен календарний місяць (п.1.1, п. 1.3). Крім того, 25.12.2023 між [PERSON] (як інвестором) і ТОВ «Глобалрент 1» укладено договір інвестування №256-25/12/23, за умовами якого інвестор надає інвестиції за договором у вигляді грошових коштів в розмірі 60000грн. для придбання Компанією пального (дизельне пальне Євро-5), з метою отримання Інвестором відсотків (винагороди) за користування інвестиційними коштами у розмірі 8% від суми отриманої інвестиції за кожен календарний місяць (п.1.1, п. 1.3). Відповідно до п.2.2 договору обов`язки інвестора в частині передачі інвестицій за договором вважаються виконаними з дня зарахування коштів банком на рахунок товариства. 26.09.2023 та 25.12.2023 [PERSON] перерахував на користь ТОВ «Глобалрент 1» 20000грн. та 60000 грн., що підтверджується платіжними інструкціями банку від 26.09.2023 та квитанцією до прибуткового касового ордера №256 від 25.12.2023 року, №185 від 26.09.2023 року. Як вказує позивачка, з моменту укладення договорів відповідач жодних дій, направлених на виконання своїх зобов`язань не виконав. Відповідно до п. 3.2.2 договору підприємство зобов`язалось своєчасно у відповідності до умов договору здійснити повернення суми інвестицій та сплачувати відсотки (винагороду) на умовах та в порядку визначеному договором. У відповідності до п. 9.2 договору інвестор має право в будь-який час пред`явити вимогу до підприємства про повернення інвестованих коштів, а підприємство зобов`язується повернути інвестовані кошти інвестора не пізніше семи календарних днів від дати отримання такої вимоги. 03.11.2024 позивач [PERSON] направив відповідачу звернення про повернення інвестованих коштів, яка отримана відповідачем, та позивачу надано відповідь про те, що кошти будуть повернуті. Проте, кошти позивачу не повернуто. Доказів на спростування вказаного відповідач не надав. Відповідно до п. 4.1 договору підприємство по закінченню календарного тижня сплачує інвестору відсотки (винагороду) за користування інвестиційними коштами, а саме розмірі 2% від суми отриманої інвестиції). Інвестиційні кошти отримані 26.09.2023 та 25.12.2023. Позивачем обраховано, що на момент подання позову відповідач зобов`язаний сплатити 14400,00грн. від суми інвестиційних коштів 20000,00 грн. та 21400,00грн. від суми інвестиційних коштів 60000,00 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути кошти. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 цього Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність провадиться на основі: інвестування, що здійснюється громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності. Частина 1 ст.9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначає, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) або проспект цінних паперів (рішення про емісію цінних паперів). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Враховуючи, що умови договорів відповідачем не виконані, вимога позивача про повернення коштів у семиденний строк не виконана, позовні вимоги про повернення інвестованих коштів в загальному розмірі 80000,00грн., а також відсотків за користування інвестиційними коштами в загальному розмірі 35800,00 грн. (14400,00+21400,00грн.) підлягають задоволенню. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00грн. суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На обґрунтування заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що укладаючи інвестиційні договори він розраховував на отримання додаткового джерела пасивного прибутку, утім не отримав нічого та втратив свої накопичення, які заощаджувалися тривалий час в умовах війни. Не дивлячись на вимогу, добровільно відповідач кошти не повернув. Тому позивач збирав докази щодо звернення за захистом свого права до адвоката. Моральну шкоду цінив у 5000,00 грн. З врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 5000,00 гривень є завищеним. Суд враховує обставини по справі, та вважає, що позивачу дійсно були спричинені моральні страждання, які полягали у стресах з приводу невиправданих очікувань від вкладу інвестованих коштів і втрати у такий спосіб майна (грошей), що суттєво погіршує якість його життя та безумовно змінило його нормальний життєвий ритм. Тому суд приходить до висновку, що за вказаних обставин, відшкодування моральної шкоди в сумі 2000,00 гривень є достатнім та обґрунтованим. Щодо вимоги про стягнення пені в розмірі 0,1% від прострочених сум за кожний день прострочення, а саме: - із суми 20 000 грн. за період часу із 28.08.2024 по дату виконання кінцевого рішення; - із суми 60 000 грн. за період часу із 27.11.2024 по дату виконання кінцевого рішення; - із суми 14 400 грн. за період часу із 27.12.2023 (остання дата виплати згідно додатку № 1 до договору за № 185-26/09/23 від 26.09.2023) по дату виконання кінцевого рішення; - із суми 21 400 грн. за період часу із 20.06.2024 (остання дата виплати додатку № 1 до договору за № 256-25/12/23 від 25.12.2023) по дату виконання кінцевого рішення, суд приходить до наступного висновку. За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Пеня, як різновид неустойки, характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов`язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер нарахування пені за кожен день прострочення. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України). Водночас відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд виснував щодо застосування пункту 18Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1)в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 62 5ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. За таких обставин позов в частині стягнення з відповідача пені задоволення не відповідає. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial