Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), 3-тя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул.. Миколи Закревського, 5В) про визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Між Позивачкою, [PERSON] та Відповідачем, [PERSON] , 17 листопада 2018 року було укладено шлюб, зареєстрований Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1255. Від шлюбу мають малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 11 січня 2019 року і доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24 липня 2021 року. Спільне життя у них не склалося. У них були різні погляди на життя. З цього приводу між ними майже щодня виникали сварки. Свідком цих сварок ставав їх син [PERSON] , що впливало на його психічний стан. Дитина була знервована і погано спала. Вона сподівалася, що народження їх доньки позитивно вплине на їх стосунки, але після народження дитини ситуація не змінилася, а тільки погіршилася. Внаслідок чого 07.09.2023 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва шлюб між нею та Відповідачем [PERSON] було розірвано (справа № 754/9684/23). Після розірвання шлюбу їх діти проживають з нею, що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади. Діти знаходяться на її утриманні. Відповідач обіцяв підтримувати зв`язок з дітьми та надавати матеріальну допомогу, тому вона одразу не подавала заяву про стягнення аліментів. Проте, фактично Відповідач декілька разів спілкувався з дітьми і надавав грошову допомогу, якої не вистачало на найнеобхідніші потреби, а потім взагалі перестав допомагати. На даний час питання матеріальної допомоги на утримання дітей не вирішується. Відповідач [PERSON] не дає гарантій щодо надання такої допомоги, через що вона змушена звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів. Від моменту розлучення Відповідач [PERSON] не проявляє інтересу до дітей, не цікавиться їхнім здоров`ям, розвитком та досягненнями, не надає матеріальну допомогу і не дотримується своїх обіцянок. Вона не перешкоджає і не має наміру перешкоджати спілкуванню батька з дітьми, але через непередбачуваність поведінки Відповідача [PERSON] переживає, що він може в якийсь момент змінити свою думку і забрати дітей. Їх син, який вже достатньо дорослий, висловив бажання жити з позивачем. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. З початку повномасштабного вторгнення російської федерації, заради безпеки дітей, вона з дітьми виїхала до Республіки Болгарія. Час від часу ми приїжджаємо в Україну і на той час проживаємо за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222060246 (копія витягу додається). У вказаній квартирі діти мають все необхідне для життя та розвитку. В них є свої ліжечка, місця для грання та навчання. Діти ростуть в любові і турботі. Їх діти ще зовсім малі, постійно проживають з нею. Вона займається їх годуванням, вихованням та піклуванням, воде дітей до лікарів. Діти прив`язані до неї, і вона вважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання дітей зі нею. Вона готова віддавати дітей до батька на канікули, свята та інші обумовлені між ними дні, якщо буде впевнена, що [PERSON] не забере дітей проти їх волі і поверне до неї. Оскільки вона боїться що [PERSON] може відібрати дітей до себе, а діти ще маленькі і потребують материнської опіки, суд має визначити місце проживання їх дітей з нею. Вона любить своїх дітей, піклується про їх розвиток, у неї з ними сильний психологічний контакт, прив`язаність один до одного, вони є найдорожчим, що у неї є. Проживання дітей разом з нею відповідає їх інтересам. Вона має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займається вихованням дітей. Разом з тим, вона не чинитиме жодних перешкод для спілкування Відповідача із дітьми і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти через конфлікти батьків не були позбавленні батьківського піклування. Вона не заперечує і навіть підтримує положення сімейного законодавства, що кожен з батьків має право брати участь у вихованні своєї дитини, але враховуючи непередбачуваність поведінки Відповідача, його побачення з дітьми повинні не завдати шкоди дітям. З огляду на вище викладене, позивач просить суд: Визначити місце проживання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] і малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] . Залучити до справи Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації для надання висновку по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 1 червня 2024 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. Призначено підготовче засідання по названій справі. 20.08.2024 року на адресу суду представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на адресу суду надано лист про надання висновкупро визначення місця проживання дітей, малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] і малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] №10223-2708 від 19.08.2024 року, відповідно до якого надати висновок по суті спору в даній справі не належить до компетенції Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на яку покладені повноваження органу опіки та піклування. Враховуючи зазначене, просять залучити в якості третьої особи по цивільній справі №754/8270/24 Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради. Розгляд справи здійснювати без участі представника Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. До підготовчого розгляду справи сторони не з`явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином. Позивачем до суду подано заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач до підготовчого розгляду справи не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Будь яких заяв, клопотань на адресу суду не надходило. Причини неявки суду не відомі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністраціїдо підготовчого розгляду справи не з`явились. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року закрито підготовче провадження. Призначено справу до розгляду по суті на 06 листопада 2024 року. Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 03.12.2024 року, суд ухвалив залучити як заінтересовану особу службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради та викликати його на судове засідання 20.01.2025 року на 11 год. 00 хв. 07 березня 2025 року через систему «Електронний суд» заінтересована особа - службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради в особі представника Н.В.Співак на адресу суду направили заяву про залучення за територіальною належністю службу у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради. 26 червня 2025 року Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 07.04.2025 року, суд ухвалив залучити як заінтересовану особуСлужбу у справах дітей та сім"ї Бучанської районної державної та викликати в судове засідання на 23.05.2025 на 14 год. 00 хв. 12 серпня 2025 року Службу у справах дітей та сім"ї Бучанської районної державної на адресу суду направило листа від 12.08.2025 № 405 відповідно до якого зазначили, замінити у цивільній справі №754/8270/24 третя особа, яка не заявляє самостіних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей, замінити відповідним органом опіки та піклування (міської, сільської, селищної ради). 16 вересня 2025 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Сулик Р.А. на адресу суду подано відзив на позовну заяву про визначення місця проживання дітей, відповідно до якого заперечують проти позову в повному обсязі, вважають його необгрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, не підтвердженим жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Протягом судового розгляду справи позивач та її представник до суду не з`явились. Протягом судового розгляду справи відповідач та його представник до суду не з`явились. Дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що у сторін по справі народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 11 січня 2019 року, та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24 липня 2021 року. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2024/002333009 [PERSON] , витягу з реєстру територіальної громади №2024/002333052 [PERSON] , витягу з реєстру територіальної громади №2024/002333008 [PERSON] зареєстровані/проживають за однією адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстрований відповідач, що підтверджується відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА №113791509 з 14.06.1990 року по теперішній час. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Положеннями ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вказані норми законодавства свідчать, що держава втручається у сімейні відносини щодо місця проживання дитини, коли батьки не дійшли згоди з ким із них буде проживати дитина, тобто між батьками має бути наявний реальний спір. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з нею, зважаючи на те, що відповідач не проявляє інтересу до дітей, не цікавиться їхнім здоров`ям, розвитком та досягненнями, не надає матеріальну допомогу і не дотримується своїх обіцянок, що вимусило її звернутися до суду з даним позовом. На переконання суду, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів необхідності визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю саме в інтересах дітей. Окрім цього суд зазначає, що саме на позивача покладено обов`язок доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Позивач в свою чергу жодного разу не з`явилась в судове засідання, обґрунтованих та достовірних доказів про неможливість бути присутньою в судовому засіданні суду не надано а судом не здобуто. Суд також звертає увагу, щодо наявності у цій справі характеристики реальності спору. Фактично цей спір щодо місця проживання дітей був ініційований матір`ю дітей, з якою діти і так фактично проживають. Із матеріалів справи убачається, що батько дітей цілком обізнаний про наявне на розгляді суду питання щодо визначення місця проживання дітей, подав до суду заперечення з приводу перешкод бачитись та спілкуватись йому із дітьми, наголошуючи на тому що сторони проживають в одній країни - Болгарії. Окрім цього, судом було досліджено та взято до уваги Довідку надану відповідачем до відзиву від 20.08.2025 виданою Деснянським відділом державної виконавчої служби у місті Києві, з якої вбачається що [PERSON] сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] за судовим наказом виданим Деснянським районним судом м. Києва від 20.05.2025 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.07.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 28.08.2025 року відсутня заборгованість зі сплати аліментів. Зазначене вказує на формальність спору, а не його реальність. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). На переконання суду, у цій справі позивачем не доведено, що його права порушені. Фактично цей спір щодо місця проживання дітей був ініційований матір`ю дітей, з якою діти і так фактично проживають і продовжують проживати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed