Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 21\~травня 2025\~року [PERSON] \~звернувся в\~суд з\~цим позовом\~до Вапнярської\~ селищної ради Тульчинського району Вінницької області, в якому просить визнати за [PERSON] [INFO] , право користування квартирою [ADDRESS] , зобов`язати Вапнярську селищну раду укласти з [PERSON] як з квартиронаймачем, договір найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . Даний позов обґрунтовано наступним. 3 листопада 1992 року [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] в [ADDRESS] , та з 17 січня 1993 року був зарахований на квартирний облік. Рішенням житлової комісії військової частини [NUMBER] , на підставі п.п. 3 ст. 14 та ст. 27 Наказу МО України вiд 3 лютого 1995 року № 20, КЕЧ Вінницького району видано ордер вiд 17 вересня 1999 року № 46/1, згідно якого [PERSON] та члени його сім`ї були вселені в 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Листом КЕВ м. Вінниця від 29 листопада 2010 року № 2432 повідомлено, що у випадку, якщо [PERSON] не використав право приватизації даного житла, він являється квартиронаймачем вказаної квартири. Позивач з 1999 року був зареєстрований в даній квартирі, однак, наразі дана квартира позивачем не приватизована. Згодом, в зв`язку з направленням та проходженням позивача військової служби у в/ч [NUMBER] [ADDRESS] в 2005 році, позивач знявся з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та став на квартирну чергу в м. Вінниці, хоча фактично продовжував користуватися та проживати в даній квартирі. У 2011 році позивач був знятий з квартирної черги у зв`язку з тим, що він забезпечений житлом за старим місцем служби, а саме у [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Факт постійного проживання та користування позивачем даної квартири підтверджується: договором про надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення вiд 13 серпня 2024 року за № 2471, договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 1 січня 2019 року за № 27310358, договором про надання послуг з вивезення побутових відходів та утримання сміттєзвалищ від 1 січня 2025 року за № 1363 і довідками про відсутність заборгованості щодо оплати комунальних послуг. 8 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до Вапнярської селищної ради з заявою про погодження намірів на приватизацію квартири [ADDRESS] . Рушенням виконавчого комітету Вапнярської селищної ради вiд 12 травня 2017 року № 31 надано дозвіл [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] , зі складом сім`ї 1 особа, а саме [PERSON] , 1963 року народження. Рушенням 16 ceciї VIII скликання Вапнярської селищної ради вiд 8 вересня 2021 року № 712 скасовано рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради вiд 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу [PERSON] на приватизацiю житлової квартири [ADDRESS] ». Постановою Вінницького апеляційного суду вiд 23 серпня 2023 року по справі № 146/1607/22 вирішено: апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, рішення Томашпiльського районного суду Вінницької області вiд 13 червня 2023 року скасувати i ухвалити нове судове рішення, яким позов [PERSON] до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання рішення 16 сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради вiд 8 вересня 2021 року № 712 протиправним та його скасування, задовольнити, рішення 16 сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради вiд 8 вересня 2021 року № 712 визнати незаконним та скасувати його. Однак, рішенням вiд 7 грудня 2023 року № 2123 повторно, всупереч вказаному вище рішенню Вінницького апеляційного суду вiд 23 серпня 2023 року, Вапнярська селищна рада скасувала рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради вiд 12 травня 2017 року № 31. 3 13 серпня 2024 року позивач на підставі ордеру та довідки КЕВ м. Вінниці вiд 12 серпня 2025 року №573/74 був зареєстрований в даній квартирі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади вiд 13 серпня 2024 року. Однак, в січні 2025 року відповідачем скасовано реєстрацію місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] . Згодом позивач звернувся до Вапнярської селищної ради для повторної реєстрації місця проживання адресою: [ADDRESS] . Однак, в даній реєстрації позивачу було відмовлено, оскільки дана квартира ним не приватизована, договір найму житлового приміщення відсутній. Оскільки позивач, згідно ордеру та листів КЕВ м. Вінниця, є квартиронаймачем даної квартири та постійно в ній проживав, користується, позивач звернувся до відповідача з заявою про укладення договору найму житлового приміщення вiд 19 березня 2025 року. Однак, відповіддю Вапнярської селищної ради вiд 15 квітня 2025 року № 669 позивачу було відмовлено в укладенні договору найму житлового приміщення. Згідно даної відповіді, на думку відповідача, підставою такої відмови є те, що дана квартира зареєстрована в комунальну власність та Вапнярською селищною радою ордер на її вселення позивачу не видавався, тому ордер вiд 17 вересня 1999 року № 46/1 не може бути підставою для вселення та укладення договору найму житлового приміщення. Позивач вважає дану відповідь незаконною та необґрунтованою, оскільки він має право на укладення договору найму житлового приміщення, оскільки був вселений в встановлений термін в квартиру [ADDRESS] на пiдставi ордеру від 17 вересня 1999 року, даний ордер є дійсним, в судовому порядку не скасований. Позивач фактично постійно проживав в даній квартирі та здійснив відповідні ремонтні роботи в даній квартирі для покрашення умов проживання. Твердження відповідача, що даний ордер не є підставою для укладення договору найму житлового приміщення та, що у позивача відсутні правові підстави для користування даним майном - є необґрунтованими, незаконними та такими, що грубо порушують права колишнього військового, ветерана військової служби на проживання та користування єдиним майном, яке було надано останньому державою. 11 червня 2025 року від представника Вапнярської селищної ради надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. У відзиві представник відповідача зазначає, що в позовній заяві позивач вказує недостовірну інформацію, якою намагається ввести суд в оману, зокрема він зазначає, що «фактично продовжував користуватися та проживати в даній квартирі», хоча попередньо зазначив, що «в зв`язку з направленням та проходженням позивача військової служби у військову частину [NUMBER] [ADDRESS] в 2005 році, для повноцінного функціонування своєї сім`ї позивач знявся з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та став на квартирну чергу в м. Вінниця, хоча фактично продовжував користуватися та проживати в даній квартирі». Крім цього, в позовній заяві позивач вказав що, «Факт постійного проживання та користування позивачем даної квартири підтверджується: договором про надання послуг централізованого водопостачання та центрального водовідведення від 13 серпня.2024 року №2471, договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 1 січня 2019 року №27310358, договором про надання послуг з вивезення побутових відходів та утримання сміттєзвалища від 1 січня 2025 року №1363 і довідками від 29 квітня 2025 року, від 30 квітня 2025 року, від 17 квітня 2025 року про відсутність заборгованості щодо оплати комунальних послуг». Отже, якщо б позивач дійсно проживав та користувався житловою квартирою [ADDRESS] з 2005 року, то вказані договори на комунальні послуги були б укладені не в 2024 -2025 роках. Тобто, позивач сам надав підтвердження того, що він весь час починаючи з 2005 року не проживав в житловій квартирі, а фактично без будь яких на то підстав самовільно всилився у вказану квартиру 2024-2025 роках. Також позивач неодноразово в різних документах вказував своє місце проживання, як - [ADDRESS] . Разом з цим у відзиві зазначено, що на виконання розпорядження КМУ від 9 червня 2011 року № 519-р «Про передачу майнового комплексу військового містечка № [NUMBER] у [ADDRESS] » майновий комплекс військового містечка № [NUMBER] [ADDRESS] відповідно до акту приймання-передачі від 9 листопада 2011 року передано в комунальну власність Вапнярській селищній раді. Відповідно до вказаного вище акту громаді передано будівлі, споруди, інженерні мережі, в тому числі і житловий сектор (житлові багатоквартирні будинки). Тобто, квартира [ADDRESS] перейшла у комунальну власність Вапнярської селищної ради. Отже, ордер від 1999 року на який посилається позивач, був виданий іншим органом КЕЧ Міністерства оборони, а не Вапнярською селищною радою. За період з 9 листопада 2011року по даний час, Вапнярською селищною радою ордер на вселення в житлову квартиру [ADDRESS] - нікому не видавався. У 2005 році [PERSON] разом зі своєю сім`єю виписалися із вказаної квартири, зареєструвалися у м. Вінниця, та стали там на квартирну чергу. Отже, ордер від 17 вересня 1999 року на даний час не може бути підставою для вселення в житлову квартиру [ADDRESS] та підставою для укладення договору найму житлового приміщення. Тобто у Вапнярської селищної ради відсутні законні підстави для укладення з [PERSON] договору найму на квартиру [ADDRESS] . 17 червня 2025 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Олійника О.Л. надійшла відповідь на відзив, в якій останній просить задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі. У відповіді на відзив щодо твердження відповідача про те, що ордер від 17 вересня 1999 року не є підставою для користування квартирою та укладення договору найму зазначено, що вказаний ордер є чинним та не скасованим в судовому порядку, а твердження відповідача про те, що позивач не має права користування квартирою є незаконними необґрунтованими та такими, що грубо порушує права колишнього військового, ветерана військової служби на проживання та користування єдиним майном , яке було надано останньому державою. 19 червня 2025 року на адресу суду від Вапнярської селищної ради надійшло заперечення на відповідь на відзив в якому представник просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. 11 червня 2025 року надійшла зустрічна позовна заява Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, в якій позивач просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , зобов`язати його звільнити житло без надання іншого. \~ \~ \~ \~ Даний зустрічний позов обґрунтовано наступним. [INFO] [PERSON] . КЕВ м. Вінниця надано ордер на вселення в житлову квартиру [ADDRESS] . До ордеру були вписані гр. [PERSON] його дружина [PERSON] та двоє доньок [PERSON] та [PERSON] . Вказану квартиру [ADDRESS] [PERSON] не приватизував. У 2005 році гр. [PERSON] разом зі своєю сім`єю - дружиною та двома доньками виписалися із вказаної квартири, зареєструвалися у м. Вінниця, та стали там на квартирну чергу. Отже, позивач вважає, що ордер від 17 вересня 1999 року втратив свою чинність та більше не може бути використаний. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 9 червня 2011 року №519р. «Про передачу майнового комплексу військового містечка № [NUMBER] у [ADDRESS] » майновий комплекс військового містечка № [NUMBER] [ADDRESS] відповідно до акту приймання-передачі від 9 листопада 2011 року передано в комунальну власність Вапнярській селищній раді. Відповідно до вище вказаного акту громаді передано будівлі, споруди, інженерні мережі, в тому числі і житловий сектор (житлові багатоквартирні будинки). Квартира [ADDRESS] зареєстрована у власність Вапнярської селищної ради. За період з 9 листопада 2011 року по даний час, Вапнярською селищною радою ордер на вселення в житлову квартиру [ADDRESS] нікому не видавався. У вказаній квартирі ніхто не проживав. Ордер від 1999 року був виданий іншим органом КЕЧ Міністерства оборони, а не Вапнярською селищною радою. Отже, ордер від 17 вересня 1999 року на даний час не може бути підставою для вселення в житлову квартиру [ADDRESS] та підставою для укладення договору найму житлового приміщення. Однак, із заяви від 20 березня 2025року вх.№082 Вапнярській селищній раді стало відомо про факт самоправного зайняття [PERSON] жилого приміщення, а саме про проживання на даний час [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Вапнярською селищною радою було надіслано звернення до [PERSON] про негайне припинення незаконного використання майна Вапнярської селищної ради, а саме квартири [ADDRESS] , та повідомлення про відсутність підстав для перебування в тому числі і проживання у квартирі [ADDRESS] . Однак [PERSON] продовжує проживати у зазначеній квартирі. Вапнярська селищна рада, як власник вказаної квартири, дозвіл на вселення, проживання чи перебування (будь який вид користування вказаною житловою квартирою) [PERSON] не надавала. 7 липня 2025 року на адресу суду від представника [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. В відзиві представник відповідача за зустрічним позовом просить відмовити в задоволенні позовних вимог як таких, що заявлені безпідставно та необґрунтовано. У відзиві зокрема вказано, що Вапнярській селищній раді було відомо, що [PERSON] користується квартирою [ADDRESS] на підставі ордеру, про що свідчать рішення Вапнярської селищної ради 2017 року та 2021 року, однак позов про усунення перешкод в користуванні поданий тільки в 2025 році, що свідчить про сплив позовної давності для звернення до суду з даним позовом. 14 липня 2025 року на адресу суду від представник позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, в якому останній просив зустрічний позов Вапнярської селищної ради задовольнити повністю, оскільки квартиру [PERSON] не приватизовано, ордер від 17 вересня 1999 року не може бути підставою для вселення в житлову квартиру [ADDRESS] . 16 липня 2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Олійника О.Л. надійшла заява про застосування судом строків позовної давності. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 23 травня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 20 червня 2025 року. 11 червня 2025 року від представника Вапнярської селищної ради надійшов відзив на позовну заяву. 11 червня 2025 року надійшла зустрічна позовна заява Вапнярської селищної ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. 17 червня 2025 року від представника [PERSON] адвоката Олійника О.Л. надійшла відповідь на відзив. 19 червня 2025 року від Вапнярської селищної ради надійшло заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Томашпільського районного суду від 20 червня 2025 року прийнято зустрічний позов Вапнярської селищної ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до Вапнярської селищної ради про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення, об`єднано зустрічний позов з первісним позовом в одне провадження. Ухвалою Томашпільського районного суду від 20 червня 2025 року підготовчий розгляд справи відкладено на 25 липня 2024 року. 7 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника [PERSON] адвоката Олійника О.Л. на зустрічну позовну заяву. 14 липня 2025 року на адресу суду від представника Вапнярської селищної ради надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. 16 липня 2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом надійшла заява про застосування строків позовної давності. Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 липня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 18 серпня 2025 року. 18 серпня 2025 року судове засідання у даній справі не відбулося в зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, справу призначено на 3 вересня 2025 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 3 вересня 2025 року відкладено розгляд справи на 24 вересня 2025 року. Доводи учасників процесу. \~ \~ \~ \~В судовому засідання позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю за обставин зазначених в позові , просив позов задоволити та визнати за ним право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язати Вапнярську селищну раду Тульчинського району Вінницької області укласти з [PERSON] як з квартиронаймачем, договір найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову просив відмовити як заявленому безпідставно Представник позивача за первісним позовом [PERSON] адвокат Олійник О.Л. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав повністю, просив їх задоволити, оскільки [PERSON] має право на укладення договору найму житлового приміщення, так як був вселений в встановлений термін в квартиру [ADDRESS] на пiдставi ордеру від 17 вересня 1999 року, даний ордер є дійсним, в судовому порядку не скасований. [PERSON] фактично постійно проживав в даній квартирі та здійснив відповідні ремонтні роботи в даній квартирі для покрашення умов проживання. Твердження відповідача, що даний ордер не є підставою для укладення договору найму житлового приміщення та, що у позивача відсутні правові підстави для користування даним майном - є необґрунтованими, незаконними та такими, що грубо порушують права колишнього військового, ветерана військової служби на проживання та користування єдиним майном, яке було надано останньому державою. В задоволенні зустрічного позову Вапнярської селищної ради просив відмовити як заявленим необґрунтовано. Адвокат Олійник О.Л. окрім вказаного, до закінчення судових дебатів просив в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України не визначати розмір витрат на надання правової допомоги, оскільки ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення буде подано докази судових витрат. \~ \~ \~ \~Представник відповідача за первісним позовом Вапнярської селищної ради Дуднік В.С. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення, з підстав зазначених у відзиві. Зустрічну позовну заяву Вапнярської селищної ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення підтримала посилаючись на обставини зазначені в позові та просила суд вимоги за зустрічним позовом задоволити. Фактичні обставини,\~встановлені судом,\~норми права,\~які застосовував суд, мотиви суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Судом встановлено, що [PERSON] \~17\~вересня 1999\~року надано\~ордер № 46/1 \~на вселення в житлову квартиру [ADDRESS] . До ордеру\~були вписані\~ його\~ дружина\~та двоє\~доньок.\~Даний факт стороною відповідача за зустрічним позовом не заперечується. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 9 червня 2011 року №519-р «Про передачу майнового комплексу військового містечка № [NUMBER] у [ADDRESS] » майновий комплекс військового містечка № [NUMBER] [ADDRESS] відповідно до акту приймання-передачі від 9 листопада 2011 року передано в комунальну власність Вапнярській селищній раді. Відповідно до вище вказаного акту громаді передано будівлі, споруди, інженерні мережі, в тому числі і житловий сектор (житлові багатоквартирні будинки). ( а.с.39-42) В довідці від 29 листопада 2010 року виданої начальником КЕВ м. Вінниця, зазначено, що у 1999 році [PERSON] на склад сім`ї 4 особи був забезпечений постійним житлом від Міністерства оборони 3-кімнатною квартирою [ADDRESS] , 2 ДОС 1/102, зазначено, що у випадку якщо [PERSON] не використав право на приватизацію даного житла він являється квартиронаймачем. Згідно рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу [PERSON] на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] » вирішено дати дозвіл [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] . Склад даної сім`ї 1 чоловік, [PERSON] , 1963 року народження. Рішенням 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради Тульчинського району вінницької області від 8 вересня 2021 року № 712 « Про скасування рішень Виконавчого комітету Вапнярської селищної ради» вирішено: скасувати рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу [PERSON] на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] », скасувати рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 26 червня 2017 року № 39 «Про передачу [PERSON] у безкоштовну власність житлову квартиру [ADDRESS] ». Постаново Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2023 року у справі 146/1607/22 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, позов [PERSON] до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 8 вересня 2021 року № 712 протиправним та його скасування, задоволено, рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 8 вересня 2021 року № 712 визнано незаконним та скасовано. Рішенням 52 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради Тульчинського району вінницької області «Про скасування рішень Виконавчого комітету Вапнярської селищної ради» від 7 грудня 2023 року № 2123, вирішено скасувати рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу [PERSON] на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] », скасувати рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 26 червня 2017 року № 39 «Про передачу [PERSON] у безкоштовну власність житлову квартиру [ADDRESS] ». Як вбачається з довідки від 12 серпня 2024 року №573/74 виданої т.в.о. начальника КЕВ м. Вінниця, [PERSON] було надано право на проживання у квартирі [ADDRESS] , ордер № 46/1 від 17 вересня 1999 року на склад сім`ї із чотирьох осіб. Згідно довідки начальника КП Могилів-Подільське МБТІ від 22 січня 2024 року №26, станом на 2023 рік право власності на об`єкт нерухомого майна розташований по [ADDRESS] , а саме квартири [ADDRESS] загальною площею 80,20 кв.м. житловою площею 53,90 кв.м. не зареєстровано, інвентарна справа заведена на ім`я [PERSON] . З технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] , виготовленого 18 січня 2024 року встановлено, що замовником є [PERSON] . \~ \~ \~ \~Судом також досліджено докази надані позивачем за первісним позовом [PERSON] на підтвердження обставин зазначених в позові, а саме: договір від 13 серпня 2024 року № 2471 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення укладено між [PERSON] та КВЕП «Вапнярка водоканал»; договір від 1 січня 2029 року № 27310358 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладеного між ТОВ «Енера Вінниця» та [PERSON] ; заяву [PERSON] від 1 січня 2019 року про приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг; договір від 1 січня 2025 року № 1363 про надання послуг з вивезення побутових відходів та утримання сміттєзвалища укладеним між [PERSON] та КП «Вапнярський ККП»; довідки про відсутність у [PERSON] заборгованості за надані комунальні послуги. 19 березня 2025 року [PERSON] звертався до Вапнярської селищної ради з заявою про укладення договору найму житлового приміщення. Згідно відповіді Вапнярської селищної ради Тульчинського району від 15 квітня 2025 року № 669, [PERSON] відмовлено у задоволенні його заяви від 19 березня 2025 року, на підставі того, що у Вапнярської селищної ради відсутні законні підстави для укладення з гр. [PERSON] договору найму на квартиру [ADDRESS] , оскільки Вапнярська селищна рада як власник вказаної квартири, дозвіл на вселення, проживання чи перебування [PERSON] не надавала. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла iнакше як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній ocoбi окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 379, 382 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них; квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Вiдповiдно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав i в порядку, передбачених законом. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України. ( ст. 58 ЖК України). Статтею 59 ЖК України, передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно із ч. 1ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] постійно проживає в квартирі, був зареєстрований в квартирі з 1999 року до 2005 року, у 2017 році виконкомом був наданий дозвіл на приватизацію квартири, позивачем забезпечено квартиру необхідними для проживання комунальними послугами, позивач несе витрати по утриманню і сплаті житлово-комунальних послуг, ордер від 17 вересня 1999 року № 46/1 є дійсний та в судовому порядку не скасовувався. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 квітня 2025 року № 423687102, іншого житла позивач [PERSON] не має, що свідчить про те, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Тому позивач має право на визнання за ним права користування квартирою [ADDRESS] . Крім цього за правилами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. По справі № 146/1607/22 судовим рішенням, яке набрали законної сили, встановлено, що позивач [PERSON] перебував на квартирному обліку у військовій частині [NUMBER] із 17 січня 1993 року. На підставі рішення житлової комісії військової частини [NUMBER] про розподіл відомчої квартири, йому був виданий ордер від 17 вересня 1999 року № 46/1 на ім`я [PERSON] у складі його сім`ї із чотирьох осіб: дружина та двоє дітей, на право на зайняття трьох кімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 82,0 кв. м. із зняттям з квартирного обліку. Згідно даного ордера, довідок начальника КЕВ м. Вінниця від 26 січня 2009 року і 27 січня 2009 року, та за результатами проведеної перевірки військовою прокуратурою Вінницького гарнізону, встановлено, що позивач отримав саме постійне житло. Також по справі № 146/1607/22 судовим рішенням, яке набрали законної сили, встановлено, що Вапнярська селищна рада не вправі була скасовувати рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу [PERSON] на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] » та рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 26 червня 2017 року № 39 «Про передачу [PERSON] у безкоштовну власність житлову квартиру [ADDRESS] » з підстав їх невідповідності законові, оскільки такі рішення пов`язані із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а саме його право на житло і позивач заперечує проти їх припинення. З огляду на вказане та враховуючи те, що квартира перебуває у комунальній власності Вапнярської селищної ради, а виконавчий комітет є уповноваженим органом, суд вважає необхідним зобов`язати Вапнярську селищну раду Тульчинського району Вінницької області укласти з [PERSON] , [INFO] як з квартиронаймачем, договір найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] . Щодо вимог позивача за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Звертаючись з зустрічним позовом до суду, позивач Вапнярська селищна рада вказували також про те, що [PERSON] тривалий час не проживає в квартирі [ADDRESS] , а ордер втратив свою чинність у зв`язку з чим наявні підстави для усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири. На підтвердження зазначених обставин у зустрічному позові позивачем за зустрічним позовом надано докази, які дослідженні в судовому засіданні. Зокрема з інформації ВП № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, встановлено, що 6 травня 2025 року до ЧЧ ВП № 2 Тульчинського РВП поступило звернення селищного голови Вапнярської ОТГ з проханням прийняти міри до гр. [PERSON] , який самовільно зайняв житлове приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] . Згідно довідок КВЕП «Вапнярка водоканал» від 20 березня 2023 року № 33, від 9 червня 2025 року, довідки КП «Вапнярський ККП» від 9 червня 2025 року № 51, встановлено, що за адресою [ADDRESS] в певні періоди користувачем квартири не здійснювалася оплата за комунальні послуги, оскільки такі комунальні послуги не споживалися. Однак дані довідки не можуть бути беззаперечним доказом, що [PERSON] за вказаною адресою не проживав, не користувався даною квартирою та не цікавився її станом. Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що ордер втратив свою чинність, оскільки квартира передана на баланс Вапнярської селищної ради, а остання в свою чергу ордеру на вселення не видавала, є безпідставними, оскільки передання квартири на баланс Вапнярської селищної ради та реєстрація даної квартири як комунальної власності не скасовує та не обмежує право користування [PERSON] даної квартири наданого ордером від 17 вересня 1999 року № 46/1 який є чинним та в судовому порядку не скасований. Згідно з ч. 1, 2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України). Згідно з ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордеру, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав у особи, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вона вважається такою, що самоправно його зайняла. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 04 серпня 2021 року у справі № 755/5706/18 (провадження № 61- 11877св20), від 06 липня 2022 року у справі № 753/8081/19 (провадження № 61-2799св22). Відповідач [PERSON] вселилися та проживає у квартирі [ADDRESS] тривалий час на законних підставах згідно виданому ордеру від 17 вересня 1999 року №46/1, іншого житла у власності не мають. Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 569/5435/16-ц (провадження N№ 61-13080св21) вказано, що: «правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь - яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом та відмову в їх задоволенні. Також, відповідач за зустрічним позовом посилається у відзиві та окремою заявою зазначає про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування відповідачем за зустрічним позовом , суд керується наступним. Відповідно до правових висновків, які містяться у постановах Великої палати Верховного суду від 13 листопада 2019 року по справі № 826/13768/16 та від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5ст.267 ЦК). Вимогами частин 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог, тому, враховуючи, що позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, тобто суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову на загальних підставах, внаслідок чого позовна давність у даній справі застосуванню не підлягає. Висновки суду за результатом розгляду справи. Відповідно ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають до задоволенню, з метою забезпечення реалізації певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а саме його права на житло. Крім цього, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає вимоги позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими та не доведеними. Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Враховуючи висновок суду про задоволення первісного позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню понесені ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 2422,40 грн. Разом з тим, оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем за зустрічним позовом залишити за позивачем за зустрічним позовом. На підставі викладеного

Outcome: approved