Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті на території РФ. Заява обґрунтована тим, що заявниця має на меті встановити факт смерті свого батька - [PERSON] , [INFO] , громадянина України, який проживав у с.Новоіванівське Луганської області та був примусово вивезений до РФ та помер у Нижегородській області. Встановлення вказаного факту потрібне заявниці для отримання свідоцтва про смерть батька та подальшого оформлення спадщини. Заявниця посилається на те, що свідоцтво про смерть, видане компетентними органами реєстрації актів цивільного стану РФ, є недійсним, оскільки діяльність цих органів є незаконною та не визнається владою України. В судовому засіданні заявниця зазначила, що як такої спадщини після смерті батька не залишилося, оскільки житло на тимчасово окупованій території зруйновано. Встановлення факту смерті потрібне їй для отримання допомоги на поховання. На запитання суду пояснила, що батько був вивезений до РФ, ймовірно отримав для громадянство РФ для оформлення пенсії, батько був лежачим, за ним доглядали родичі з РФ, які поховали його після смерті та надіслали заявниці копію свідоцтва про смерть. Завірену копію свідоцтва про смерть батька заявниця не отримувала та до органів РАЦС з нею не зверталася. Представник заінтересованої особи, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені завчасно, шляхом направлення документів до електронного кабінету Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. З`ясувавши обставини справи, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частина 2 вказаної статті містить перелік справ, які суд розглядає в порядку окремого провадження. До вказаного переліку відносяться, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частинами першою та другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: -факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; -встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; -заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); -чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Відтак, чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає випадки звернення до суду, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого орган державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) може видати свідоцтво про смерть, а саме: - встановлення факту смерті особи в певний час - у разі неможливості реєстрації органом ДРАЦС факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку чи надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Судом встановлено, що батьком заявниці, [PERSON] , є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу, внаслідок чого відбулася зміна прізвища заявниці з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , уродженець д.Милошевечи Лельчицького району Гомельської області (РБ), мав громадянство України, що підтверджується копією його паспорту, наданою заявницею. Разом з тим, з наданої копії свідоцтва про смерть [PERSON] убачається, що на день смерті [INFO] він був громадянином Російської Федерації, та помер у м.Лукоянов Лукояновського муніципального округу Нижньогородської області, РФ. Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами-членами СНД (зокрема, Україною і російською федерацією) та ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Разом із тим 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Відповідно до цього Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з РФ та РБ. Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (РФ та РБ), незалежно від дати їх видачі, посвідчення. Разом з тим з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з РФ та РБ до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаазі. Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з РФ і РБ. Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, станом на день розгляду справи свідоцтво про смерть, видане на території РФ, не потребує будь-якої легалізації. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 серпня 2024 року у справі № 643/8133/23, від 24 грудня 2024 року у справі № 387/228/24, від 02 липня 2025 року у справі № 186/227/24. Із матеріалів справи убачається, що факт смерті батька заявниці на території м.Лукоянов Лукояновського муніципального округу Нижньогородської області, РФ, зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Відділ запису актів громадянського стану Лукояновського району головного управління запису актів громадянського стану Нижньогородської області, РФ склав актовий запис про смерть [PERSON] № 170259520004200097003 від 01 квітня 2025 року та видав відповідне свідоцтво [NUMBER] , копія якого наявна у заявниці. Зважаючи на викладене, враховуючи наявність свідоцтва про смерть батька заявниці, виданого на підставі законодавства іноземної держави, на території якої останній помер, суд не знаходить підстав для встановлення факту смерті. Відтак, у задоволенні поданої заяви слід відмовити. Таким чином,

Outcome: dismissed