Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

13 березня 2024 року до Київського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 208 707,84 гривень матеріальної шкоди, 20 000 гривень моральної шкоди, 2 287,08 гривень сплаченого судового збору та 4 500 гривень витрат, пов`язаних із отриманням висновку експерта про вартість матеріального збитку, завданого дорожньо-транспортною пригодою. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 29.12.2023 року о 23:45 відповідачка керувала транспортним засобом і при зміні напрямку руху не переконалася у безпечності своїх дій, внаслідок чого, нею було допущено зіткнення з транспортним засобом позивача, що рухався в попутному напрямку руху. Таким чином, відповідачка своїми діями порушила п.п.10.1 ПДР України, що було зафіксовано у постанові Приморського районного суду м.Одеси від 05.02.2024 року у справі №522/354/24 про визнання [PERSON] винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Оскільки внаслідок завданої відповідачкою дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження, останній просить суд стягнути з відповідачки на свою користь матеріальне відшкодування, моральну шкоду, а також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та отриманням висновку експерта про вартість матеріального збитку. 12.04.2024 року Київський районний суд м.Одеси постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси (65029, м.Одеса, вул.Балківська, 33). 20.05.2024 року Приморський районний суд м.Одеси постановив ухвалу про прийняття цивільної справи до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження. 24.07.2024 року до Приморського районного суду м.Одеси надійшов відзив [PERSON] , в якому відповідачка просила суд відмовити позивачу у повному обсязі, а у разі повного чи часткового задоволення його позовних вимог, зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] транспортний засіб «Mersedes Benz S320», номер шасі (кузова,рами): [NUMBER] , об`єм двигуна - 3200, рік випуску 1999, у стані та комплектності, що існував на момент після дорожньо-транспортної пригоди 29.12.2023 року, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу та ключі від вказаного транспортного засобу після відшкодування нею матеріальних збитків у розмірі, визначеному рішенням Приморського районного суду м.Одеси у справі №947/8819/24. В обґрунтування заперечень проти стягнення на користь позивача моральної шкоди відповідачка посилається на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач не зазнав будь-яких ушкоджень здоров`я; моральні страждання позивача є недоведеними; а відповідно до статті 26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Отже, розмір моральної шкоди за ушкодження здоров`я в такому випадку становив би 10 435,92 гривні (208 707,45 гривень * 5%), що вдвічі менше заявленого позивачем розміру відшкодування за моральну шкоду. Щодо заперечень проти стягнення на користь позивача матеріальної шкоди відповідачка посилається на те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права: на переконання відповідача, на користь позивача необхідно стягнути різницю між вартістю автомобіля до та після дорожньо-транспортної пригоди, а не вартість автомобіля на час дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, в обґрунтування заперечень проти розміру матеріальної шкоди відповідачка посилається на те, що розмір ринкової вартості автомобіля позивача був визначений необ`єктивно, без урахування зносу та аварійних пошкоджень транспортного засобу, що вплинуло на правильність результатів проведеної експертної оцінки. 06.08.2024 року до Приморського районного суду надійшла заява [PERSON] про відмову від позову в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень. 07.08.2024 року Приморський районний суд м.Одеси постановив ухвалу про прийняття відмови [PERSON] від частини позовних вимог, якою вирішено закрити провадження по справі в частині відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 12.09.2024 року Приморський районний суд м.Одеси постановив ухвалу про зупинення провадження у справі та призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, на вирішення якої суд вирішив поставити питання: Яка ринкова вартість колісного транспортного засобу «Mersedes Benz S320», номер шасі (кузова,рами): [NUMBER] , об`єм двигуна - 3200, рік випуску 1999, реєстраційний номер [NUMBER] , на дату проведення справжньої експертизи? 17.02.2025 року справа №947/8819/24 повернулась з експертної установи до суду. Того ж дня до суду надійшов висновок судового експерта Крутих Є.О. №25-25 від 13.02.2025 року судової транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу MERCEDES-BENZ S 320, реєстраційний номер [NUMBER] , за матеріалами цивільної справи №947/8819/24. 25.02.2025 року Приморський районний суд м.Одеси постановив ухвалу про поновлення провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 14.03.2025 року до Приморського районного суду м.Одеси надійшли письмові пояснення відповідача, в яких відповідачка наполягає на необхідності відхилення судом в якості доказу Звіту №105/01-24 від 01.02.2024, оскільки цей звіт містить інформацію про вартість пошкодженого транспортного засобу станом на день дорожньо-транспортної пригоди, тобто, інформацію про вартість транспортного засобу, яка була актуальною до відкриття провадження у даній справі. Натомість, розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, має визначатись відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. Крім того, відповідачка наголошує на тому, що після події дорожньо-транспортної пригоди автомобіль був відремонтований позивачем, відтак, позивач має право вимагати відшкодування збитків у розмірі реально витрачених матеріалів і робіт. Позивач 22.09.2025 року звернувся до суду з заявою про проведення судового засідання згідно з ч.2ст.247 ЦПК України. Представник відповідача звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутність особи, яка бере участь у справі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Згідно з частиною 1 та 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі (деліктне зобов`язання). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Судом встановлено, що 29.12.2023 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого, транспортний засіб останнього отримав механічні пошкодження. 05.02.2024 року Приморський районний суд м.Одеси ухвалив постанову у справі №522/354/24, якою було встановлено вину [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 29.12.2023 року. Вказана постанова не оскаржувалась до суду апеляційної інстанції та набрала законної сили, що, як наслідок, обумовлює обов`язок винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] відшкодувати завдані матеріальні збитки потерпілому [PERSON] . Відповідно до частини першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини першої та другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності), забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон №1961-IV у редакції від 17.08.2022 року, яка діяла станом на момент події дорожньо-транспортної пригоди), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, - ремонт транспортного засобу вважається економічно необґрунтованим, а сам транспортний засіб вважається фізично знищеним. Відповідно до пункту 30.2 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Вказана норма, відповідно до позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22.04.2025 року у справі №450/468/23, може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Такий порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Вказана позиція є усталеною та викладена серед іншого у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.04.2025 року по справі №450/468/23. Таким чином, у разі встановлення судом, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу перевищує ринкову вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, шкода, завдана потерпілому, відшкодовується винуватцем дорожньо-транспортної пригоди в порядку статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема: винуватець дорожньо-транспортної пригоди відшкодовує потерпілому різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, для визнання автомобіля фізично знищеним згода власника транспортного засобу фактично не потрібна, оскільки Законом України від 05 липня 2012 року № 5090-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який набрав чинності 05 лютого 2013 року, до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» були внесені зміни, які полягали в тому, що із вказаної статті виключено пункт 30.3, яким передбачалося, що якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, а право на залишки транспортного засобу отримує страховик. Отже, для визнання автомобіля фізично знищеним згода власника транспортного засобу фактично не потрібна, оскільки вказівку на це вилучено із вказаної статті Закону, а пункт 30.3 - взагалі виключено. Визначаючи розмір належного до сплати матеріального відшкодування, суд звертає увагу на звіт експерта Баранкова В.О. про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №105/01-24 від 01 лютого 2024 року, яким встановлено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 559 859,09 гривень; а ринкова вартість транспортного засобу позивача без урахування аварійних пошкоджень на дату події дорожньо-транспортної пригоди становить 208 707,84 гривень, що є вартістю матеріального збитку, завданого позивачу. З наведеного експертного звіту слідує висновок про те, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу [PERSON] марки MERCEDES-BENZ S 320 із державним номерним знаком [NUMBER] перевищує його вартість на момент дорожньо-транспортної пригоди. Тобто, ремонт транспортного засобу позивача є економічно необґрунтованим. Таким чином, транспортний засіб [PERSON] марки MERCEDES-BENZ S 320 із державним номерним знаком [NUMBER] в силу закону вважається фізично знищеним. Відтак, відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок події дорожньо-транспортної пригоди, має відбуватись в порядку статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто, винна [PERSON] має відшкодувати потерпілому [PERSON] різницю між вартістю транспортного засобу до та після події дорожньо-транспортної пригоди за мінусом страхового відшкодування. Вартість транспортного засобу потерпілого до дорожньо-транспортної пригоди встановлена судом на підставі звіту експерта Баранкова В.О. про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №105/01-24 від 01 лютого 2024 року, за змістом якого ринкова вартість транспортного засобу позивача без урахування аварійних пошкоджень на дату події дорожньо-транспортної пригоди становить 208 707,84 гривень. Вартість транспортного засобу потерпілого після дорожньо-транспортної пригоди встановлена судом на підставі висновку експерта №25-25 від 13.02.2025 року судової транспортно-товарознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №947/8819/24, за змістом якого ринкова вартість транспортного засобу позивача станом на дату огляду 10.02.2025 року становить 150 505,20 гривень. Відтак, різниця між вартістю транспортного засобу потерпілого до дорожньо-транспортної пригоди (208 707,84 гривень) та вартістю транспортного засобу потерпілого після події дорожньо-транспортної пригоди (150 505,20 гривень) становить 58 202,64 гривень. При цьому, оскільки цивільно-правова відповідальність винної у дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] не була застрахована станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а матеріали справи не містять доказів відшкодування МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих шкоди потерпілому [PERSON] , - винна [PERSON] має відшкодувати на користь потерпілого [PERSON] лише різницю між вартістю транспортного засобу потерпілого до та після дорожньо-транспортної пригоди без урахування страхового відшкодування. Щодо вимоги [PERSON] передати їй залишки транспортного засобу потерпілого [PERSON] , у випадку повного або часткового задоволення позовних вимог, суд зазначає таке: Право на отримання страховиком (а у випадку застосування аналогії, - винуватцем пригоди) залишків транспортного засобу потерпілої особи було закріплено у пункті 30.3 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачалося, що якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, а право на залишки транспортного засобу отримує страховик. Втім, вказаний пункт було виключено зі статті 30 Законом України від 05 липня 2012 року №5090-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який набрав чинності 05 лютого 2013 року. Тобто, станом на день події дорожньо-транспортної пригоди 29.12.2023 року Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містив прямої вказівки законодавця на право страховика отримати залишки транспортного засобу потерпілої особи. Крім того, виключений зі статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» пункт 30.3 наділяв страховика правом на отримання залишків транспортного засобу потерпілого виключно у випадку відшкодування потерпілій особі повної вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. В той же час, суд у відповідності до приписів статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», чинної станом на день події дорожньо-транспортної пригоди, вирішив відшкодувати потерпілому [PERSON] не повну вартість транспортного засобу станом на день дорожньо-транспортної пригоди, а різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на зазначене, оскільки обов`язок позивача передати залишки транспортного засобу відповідачу кореспондується із правом позивача отримати від відповідача відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, - вимога [PERSON] зобов`язати позивача передати відповідачу залишки транспортного засобу MERCEDES-BENZ S 320 із державним номерним знаком [NUMBER] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача відшкодування майнової шкоди у сумі 58 202,64 гривень, сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 637,80 гривень, а також витрати, пов`язані з наданням висновку щодо вартості матеріального збитку, завданого дорожньо-транспортною пригодою, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1254,92 гривні. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, частково доведені та не спростовані відповідачем, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial