Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

25 червня 2025 року представник заявника [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просить суд встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує дитину [PERSON] , [INFO] . Свою заяву мотивує тим, що 04.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від спільного шлюбу народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Починаючи з січня 2024 року сім`я між [PERSON] та [PERSON] остаточно розпалася та сторони формально перебували у шлюбі. На даний час вирішується питання про розірвання шлюбу. Починаючи з січня 2024 року [PERSON] почала вести себе неадекватно, постійно кричати на дитину. У зв`язку із цим починаючи з цієї дати [PERSON] проживає тільки з батьком, який займається її виховання та піклуванням. Ухвалою Овідіопольського районного суду від 26.06.2025 року відкрито провадження у справі окремого провадження за заявою [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні. Ухвалою Овідіопольського районного суду від 27.06.2025 року залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи - [INFO] . У судове засідання, яке було призначено на 16.07.2025 року учасники справи не з`явилися, від представника заявника надійшло клопотання про відкладення судового засідання. У судове засідання, яке було призначено на 20.08.2025 року учасники справи не з`явилися, від представника заявника надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Судове засідання, яке призначалося на 11.09.2025 року не відбулося у зв`язку із відсутністю електропостачання у приміщення суду. 25.09.2025 року через канцелярію суду надійшла заява [PERSON] , в якій вона просила справу розглянути у її відсутність, проти задоволення заяви не заперечувала. Повідомила, що [PERSON] проживає разом із батьком. 25.09.2025 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника заявника про долучення ухвали Київського районного суду м.Одеси про відкриття провадження у справі №509/3276/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У судове засідання, яке було призначено на 26.09.2025 року учасники справи не з`явилися, представник заявника надав заяву, якою просив справу розглянути у його відсутність. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від спільного шлюбу народилася дитина [PERSON] , [INFO] . З січня 2024 року [PERSON] не проживаю разом із [PERSON] та дочкою [PERSON] , [INFO] . Вказана обставина визнається учасниками справи. 24.06.2025 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір між батьками щодо здійснення батьківських прави та визначення місця проживання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за №2345. Відповідно до п.1.1 вказаного договору він укладений стосовно місця проживання та утримання дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п.1.4. договору місцем проживання [PERSON] батьки визначили місце проживання батька. Відповідно до п.3.1.1. батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, брати участь у вихованні та духовному розвитку дітей, забезпечити дітям достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. Відповідно до довідки, яка видана ОК «46 Жемчужина», [PERSON] та його дочка [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . До січня 2024 року за вказаною адресою також проживала [PERSON] .. З січня 2024 року [PERSON] та його дочка [PERSON] проживають у двох. Відповідно до довідки приватного педіатра ФОП [PERSON] дитина [PERSON] перебуває на обліку у приватного педіатра з січня 2024 року. Починаючи із січня 2024 року [PERSON] відвідує лікаря у супроводі батька, мати дитини з питань стану здоров`я дитини не зверталася. Відповідно до довідки «ПОЧАТКОВА ШКОЛА » БАРБАРІСКІ « СЕЛА ЛИМАНКА ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ» [PERSON] відвідує ясла садок з травня 2024 року по теперішній час. [PERSON] активно приймає участь в житті дитини, приводить та забирає дитину з садочку, здійснює оплату послуг перебування дитини в садочку. Надаючи оцінку доводам сторін та доказам, які наявні у матеріалах справи суд виходить із такого. Сімейним Кодексом України (далі - СК ) встановлено порядок визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який вирішується самими батьками добровільно або судом у випадку наявності спору ( ст. 160 СК ). Однак вказаний порядок визначений законодавством лише для дітей яки не досягли 14 років. Водночас ч.3 ст. 160 СК встановлено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином Закон не визначає порядок юридичної фіксації статусу батька, з яким за власним бажанням, залишається проживати дитина після 14 років рішення суду з цього приводу не передбачено, сімейний договір фіксує лише домовленості між батьками, а у даному випадку має факт самостійного ( без батьків ) вирішення питання дитиною, яка не може бути суб`єктом сімейного договору, так як не досягла дієздатності, з іншого боку її представник ( той з батьків з яким залишається дитина ) не може укладати угод сам із собою. Також не передбачено і втручання у дане питання органу опіки та піклування , так як відсутній спір. Відповідно до вимог Сімейного кодексу України батьки мають однакові обов`язки щодо дитини ( ст. 141, 180 СК ), однак питання матеріального забезпечення дитини , хоча і є обов`язком одного з батьків, може бути предметом розгляду судом лише при наявності звернення одного з батьків стосовно стягнення аліментів або стосовно позбавлення батьківських прав внаслідок ухилення від виконання своїх обов`язків, що також є правом того з батьків, з ким проживає дитина, самої дитини яка досягла 14 років, або компетентних органів визначених ст. 165 СК. Відсутність спору між батьками також визначає про можливість розгляду даного питання у порядку окремого провадження. Таким чином, встановлення даного юридичного факту є єдиною можливістю для підтвердження наявності неоспорюваних прав, тобто факту від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, таким чином даний порядок встановлення юридичного факту є ефективним способом підтвердження існуючого статусу та правосуб`єктності особи. Відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст.23\~ЗУ «Про\~мобілізаційну підготовку\~та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Таким чином, чинне нормативно правове регулювання передбачає спосіб захисту права та інтересу як встановлення факту самостійного виховання дитини. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо. Згідно з п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5від 31.03.1995«Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст.10 ЦПК України). У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. При визначені підступності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом застосовано правовий висновок, зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21. Згідно змісту п.116, 117 Постанови неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи, як такою, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до висновків ВС від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 зазначено про таке: « диспозиція частини дванадцятої статті 26\~Закону №\~2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Колегія суддів вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.» Отже, встановлення вказаного факту необхідне з метою реалізації гарантованого п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну\~підготовку та\~мобілізацію» права на відстрочку на військову службу під час мобілізації.

Outcome: approved