Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що Шевченківським районним судом м. Харкова розглянуто адміністративну справу за позовом [PERSON] до начальника [INFO] [PERSON] , [INFO] про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення. За результатами розгляду справи № 638/1850/25 судом 22.05.2025 винесено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено, скасовано постанову № 145 від 24 січня 2025 року, винесену начальником [INFO] підполковником [PERSON] про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 17000 грн. Справу про адміністративне правопорушення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрито. Вказане рішення набрало законної сили. У зв`язку з тим, що подання адміністративного позову не зупиняло дію постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, останнім 27.01.2025 сплачено суму штрафу у розмірі 17000 грн на рахунок Головного управління Державного казначейства України в Харківській області з відповідним призначенням платежу. На момент подання цього позову, відповідач не повернув позивачу кошти, попередньо сплачені у вигляді штрафу у сумі 17000 грн. у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 07 липня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 09 липня 2025 року до суду від представника третьої особи надійшли пояснення, в яких він зазначає, що Головне управління не набувало та не зберігає у себе кошти Позивача, а сплачений Позивачем штраф у розмірі 17 000 грн, було зараховано до державного бюджету України 27.01.2025 відповідно до платіжної інструкції №@2PL295554. Також вказує, що у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Головного управління або державного бюджету. Такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір. 23 липня 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що Шевченківський районний суд міста Харкова 22.05.2025 року по справі № 638/1850/25 ухвалив рішення, яким скасував постанову № 145 від 24 січня 2025 року, винесену начальником [INFO] про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 17000 грн., закрив справу про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та стягнув на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 605 грн 60 коп. В зазначеній судовій справі не розглядалось питання щодо сплати позивачем будь-яких інших грошових коштів, окрім судового збору, та не ухвалювалось жодних рішень про наявність фактичних чи правових підстав для перерахування таких коштів на користь позивача. Зазначає, що відомості про звернення позивача до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області відсутні, а відповідач не є розпорядником бюджетних коштів. 02 вересня 2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому він зазначає, що відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи суддів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені ЗУ«Про виконавче провадження». У разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові казначейства перелік документів у томі числі оригінал виконавчого документа. Тобто, стягнення коштів можливе лише при наявності судового рішення та виконавчого документа. Також зазначив, що китання про стягнення безпідставно набутих коштів за рахунок бюджетних асигнувань не ставилось під час розгляду адміністративної справи оскільки Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачений порядок стягнення безпідставно набутих коштів за рахунок бюджетних асигнувань, тому позивач звернувся з цивільним позовом, який розглядається судом. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, у поясненнях до позову просив розгляд справи проводити за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що постановою № 145 від 24 січня 2025 року на [PERSON] , накладено штраф у розмірі 17000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Відповідно до копії квитанції № 0.0.4158469496.1 від 27 січня 2025 року позивачем сплачено грошові кошти у розмірі 17000 грн.з призначенням платежу: *;101; 2989410830; 2108 1100;Адміністративні штрафи та інші санкції ч.3 ст. 210-1 КУпАП;; [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м Харкова від 22 травня 2025 року позовні вимоги [PERSON] до начальника [INFO] [PERSON] , [INFO] про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задоволено. Скасовано постанову № 145 від 24 січня 2025 року, винесену начальником [INFO] підполковником [PERSON] про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 17000 грн. Закрито справу про адміністративне правопорушення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Вказане судове рішення набрало законної сили 03 червня 2025 року. Згідно ч.1 ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч.2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, відповідно до якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Застосування ст. 1212 ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Крім того, суд зазначає, що за змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Позивача обґрунтував вимогу про стягнення суми сплаченого ним адміністративного штрафу тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу. Сплачена до Державного бюджету України суму адміністративного штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), суд може стягнути на користь платника згідно зі ст. 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч.ч. 1,2 ст. 326 ЦК України). Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1ст. 170 ЦК України). Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодомкласифікації доходів бюджету. За змістом абз. 1 ч. 3 ст. 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Згідно зі ст. 29 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду Державного бюджету України належать, зокрема, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, що відповідно до закону сплачуються при поданні ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів на клеймування державним пробірним клеймом до казенних підприємств пробірного контролю та під час набуття права власності на легкові автомобілі, з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна, з користування та надання послуг стільникового рухомого зв`язку. Відповідно до частини другої ст. 45 Бюджетного кодуксу України, Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій. У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ч. 2 ст. 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абз. 2 ч. 3 ст.17 ЦК України). Суд зазначає, що на момент сплати [PERSON] адміністративного штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням суду про скасування постанови та закриття провадження у справі - 03 червня 2025 року, відповідна юридична підстава відпала. Суд вважає, що після скасування судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц ). За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього ( Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 ). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе. Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок). Цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі). Дія Порядку не поширюється на операції з відшкодування податку на додану вартість та повернення з бюджету коштів за рішенням суду. Відповідно до пункту 5 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. У разі, коли орган, що здійснює контроль справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету в установлений законом строк не надає відповідне подання органу державного казначейства, платник може скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру/помилково сплаченої суми) з Державного бюджету України. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Ураховуючи викладене, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі, Оскільки рішення суду підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 у справі №913/567/19. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved