Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30, реквізити IBAN № [NUMBER] у АТ «ТАСкомбанк») заборгованість за кредитним договором № 521783074 у розмірі 44 512 грн 21 коп., з яких 11 816 грн 26 коп. - сума заборгованості по основному боргу, 32 695 грн 95 коп. - сума заборгованості по відсотках. Щодо судових витрат позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів» понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 травня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 521783074, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти та зобов`язався повернути кредит і сплачувати відсотки у визначені договором строки. Правила надання коштів у кредит ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» оприлюднені у відкритому доступі як публічна оферта, а сам договір укладено в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Умовами договору передбачено використання логіна та пароля Особистого кабінету як електронного підпису позичальника, що прирівнюється до письмової форми правочину. 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01, який 3 грудня 2020 року змінено додатковою угодою № 26, викладеною у новій редакції. Відповідно до Реєстру боржників № 146 від 10 серпня 2021 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 521783074. 20 жовтня 2022 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу № 20102022, за яким клієнт передає, а фактор приймає за плату права вимоги, визначені у відповідних реєстрах. Пункт 2.1 договору передбачає обов`язок клієнта відступити фактору права вимоги, зазначені в реєстрах, а пункт 4.1 встановлює, що право вимоги переходить до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру. Згідно з Реєстром прав вимоги № 2 від 6 березня 2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 44 512 грн 21 коп., що складається з 11 816 грн 26 коп. основного боргу та 32 695 грн 95 коп. відсотків. Відповідно до пункту 2.2 договору факторингу відступлення здійснюється не з метою забезпечення зобов`язання клієнта перед фактором, фактор набуває права на всі суми, одержані від боржника, а разом із правом вимоги до фактора переходять інші права кредитора за кредитним договором. Позивач зазначив, що на виконання пункту 5.1.10 договору факторингу клієнт зобов`язаний протягом 10 робочих днів повідомити боржника про відступлення права вимоги та передачу його персональних даних фактору. Водночас, навіть у разі неодержання боржником відповідного повідомлення, його обов`язок з повернення кредитної заборгованості зберігається. На підтвердження цього позивач послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, згідно з якою неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку сплатити борг. Крім того, пункт 3.9 та пункт 5.1.3 договору факторингу покладають на попереднього кредитора обов`язок перерахувати фактору будь-які кошти, що надійшли від боржників після відступлення права вимоги, тому навіть помилкова сплата первісному кредитору підлягає зарахуванню на погашення боргу перед фактором. Позивач вказав, що відповідач порушив умови кредитного договору, не здійснивши погашення заборгованості у встановлені строки. Після переходу права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ» 07 березня 2023 року відповідач не сплатив жодного платежу ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора. Позивач також зазначив, що з 06 березня 2023 року ним не нараховувалися штрафні санкції, а заявлена до стягнення сума складається виключно з основного боргу та відсотків згідно з умовами кредитного договору. Правову позицію позивач підкріпив нормами Цивільного кодексу України: стаття 512 передбачає можливість заміни кредитора у зобов`язанні, стаття 514 визначає перехід до нового кредитора прав у тому обсязі та на тих умовах, що існували на момент переходу, стаття 525 забороняє односторонню відмову від зобов`язання, стаття 530 вимагає виконання зобов`язання у встановлений строк, статті 599, 610-612, 625 регламентують наслідки порушення грошового зобов`язання та прострочення боржника, стаття 638 підтверджує належне укладення договору. Додатково позивач послався на статтю 1082 ЦК України щодо обов`язку боржника здійснити платіж фактору за умови одержання повідомлення про відступлення права грошової вимоги, а також на статті 3, 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію», які визначають правовий режим електронних договорів та електронного підпису. З огляду на встановлені фактичні обставини, належність та допустимість поданих доказів (кредитний договір з додатками, договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з додатковою угодою № 26 від 3 грудня 2020 року, договір факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, витяги з реєстрів прав вимоги, розрахунок заборгованості, підтвердження сплати судового збору) та наведені норми матеріального права, позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 521783074 у розмірі 44 512 грн 21 коп. (11 816 грн 26 коп. основного боргу та 32 695 грн 95 коп. відсотків), а також понесені судові витрати. У відзиві на позовну заяву, поданому 16 грудня 2024 року, представник відповідача Калінін С.К. просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це низкою доводів. Заперечуючи проти позову по суті, відповідач наголошує, що позивач не довів набуття права вимоги за кредитним договором № 521783074 від 08 травня 2021 року. Зокрема, позивач посилається на договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладений між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Проте цей договір було укладено більш ніж за два роки до укладення кредитного договору з [PERSON] , отже на момент його підписання у первісного кредитора взагалі не існувало жодної вимоги до відповідача, яка могла б бути відступлена. Тобто укладення договору факторингу у 2018 році й кредитного договору у 2021 році є взаємовиключними подіями, що підтверджує неможливість передачі прав вимоги. Такий висновок узгоджується і з практикою апеляційних судів, на яку посилається відповідач. Окрім цього, за договором факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, укладеним між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач не надав Акту приймання-передачі Реєстру боржників, який підтверджував би факт переходу права вимоги, а наданий витяг від 06 березня 2023 року не містить підписів сторін і не може вважатися належним доказом. Відтак безперервність ланцюга відступлення та існування дійсної вимоги позивачем не доведені, що ставить під сумнів його процесуальну правосуб`єктність як кредитора. Крім того, відповідач не визнає факт укладення електронного кредитного договору, оскільки у матеріалах справи відсутні докази його ідентифікації, отримання одноразового ідентифікатора та вчинення будь-яких дій, які свідчили б про акцепт пропозиції. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що для укладення електронного договору необхідно підтвердження реєстрації позичальника в інформаційній системі кредитора та доказ отримання ним одноразового ідентифікатора. Надані позивачем копії договору не містять електронних підписів сторін, не підтверджені первинними бухгалтерськими документами чи виписками з рахунку, які б доводили фактичну видачу кредитних коштів. Особливу увагу відповідач звертає на розбіжність у сумах: договір передбачав надання кредиту у розмірі 6 000 грн, однак позов заявлений на стягнення понад 11 800 грн тіла кредиту. При цьому строк дії договору закінчився 17 червня 2021 року, після чого кредитор мав право лише на відсотки у межах статті 625 ЦК України, але таких вимог у позові не заявлено. Нараховані проценти в сумі 32 695,95 грн є безпідставними, адже вони не підтверджені детальним розрахунком і суперечать як закону, так і практиці Верховного Суду. З огляду на наведене, відповідач вважає позовні вимоги недоведеними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами. У зв`язку з цим він просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 08 травня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка фінансова допомога» (Первісний кредитор) та [PERSON] (Відповідачем) було укладено кредитний договір № 521783074. Згідно з умовами цього договору, Первісний кредитор зобов`язувався надати відповідачеві кредитні кошти в сумі 6 000 грн зі строком повернення до 17 червня 2021 року, а відповідач повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування ними відповідно до визначених умов. Умовами договору передбачалося, що невід`ємною його частиною є Правила надання грошових коштів у позику, розміщені на офіційному сайті кредитодавця, а також Паспорт споживчого кредиту, був наданий позичальникові до укладення договору. При цьому, 28 листопада 2018 року, тобто до укладення кредитного договору з відповідачем, між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до його умов, Первісний кредитор зобов`язувався відступати Фактору права вимоги до боржників, які зазначаються у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор приймати їх та сплачувати грошові кошти. У подальшому, 31 грудня 2020 року, цей договір був викладений у новій редакції на підставі додаткової угоди № 26. Згідно з Реєстром боржників № 146 від 10 серпня 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01, ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 521783074. Надалі, 20 жовтня 2022 року, між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (Позивачем) був укладений договір факторингу № 20102022, за умовами якого Фактор набував права грошових вимог до боржників, включених до відповідних реєстрів. Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року, який додано до матеріалів справи, до позивача перейшли права вимоги до відповідача за кредитним договором № 521783074 на загальну суму 44 512,21 грн. Згідно з умовами договору факторингу, право вимоги переходило до нового кредитора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру. При цьому в матеріалах справи наявні копії зазначених документів, на які посилається позивач, як на підставу свого права звернення з даним позовом. Із вказаних обставин вбачається, що позивач не набув права вимоги за даним зобов`язанням. Так, Договір факторингу № 28/1118-01 було укладено 28 листопада 2018 року, тобто за два роки і п`ять місяців до укладення кредитного договору № 521783074 від 08 травня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та [PERSON] . Відповідно, на момент укладення договору факторингу право грошової вимоги до відповідача ще не існувало, воно не могло бути індивідуалізованим, а отже й не могло бути предметом відступлення. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. За змістом статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак, це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012). У даному випадку кредитний договір № 521783074 з відповідачем було укладено лише 08 травня 2021 року, тоді як договір факторингу № 28/1118-01 датований 28 листопада 2018 року. Тому право грошової вимоги за цим кредитним договором на час укладення договору факторингу ще не існувало і не могло бути передане. Сам факт внесення відповідача до Реєстру боржників у серпні 2021 року чи підписання сторонами відповідних актів прийому-передачі у подальшому не усуває цієї обставини, оскільки такі документи є похідними і не створюють права вимоги, якщо воно не було набуте на законних підставах. Таким чином, позивач не набув належного права вимоги до відповідача за вказаним Договором позики, а відтак не є належним кредитором у цьому зобов`язанні. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). Враховуючи відсутність у позивача належного права вимоги за Договором позики № 521783074, суд дійшов висновку, що надавати оцінку іншим доводам представника відповідача немає правових підстав, оскільки вони не мають значення для вирішення даного спору. При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору слід покласти на позивача. Необхідність стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6 500 грн у цій справі є належно обґрунтованою. Відповідно до статті 133 ЦПК України, до судових витрат належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Стаття 137 ЦПК визначає критерії, за якими суд має оцінювати такі витрати, а саме їх реальність, необхідність та розумність з урахуванням складності справи, обсягу наданих послуг, ціни позову та значення спору для сторін. При цьому стаття 141 ЦПК передбачає, що у випадку відмови в задоволенні позову витрати покладаються на позивача. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що такі витрати підлягають компенсації навіть у разі, якщо вони ще не сплачені фактично, але підтверджені договором і домовленістю про оплату. У даній справі відповідач заявив про понесення витрат на професійну правничу допомогу у відзиві на позовну заяву та додав договір із адвокатським бюро, що підтверджує їх розмір. Обсяг виконаних робіт адвоката є значним: проведено правовий аналіз позову та доданих документів, досліджено ланцюг факторингових відступлень між кількома суб`єктами у період 20182023 років, підготовлено заперечення щодо дійсності та допустимості електронних доказів, зібрано і застосовано практику Верховного Суду. Такий обсяг правничої роботи свідчить про реальність та необхідність витрат. Сума 6 500 грн є розумною і співмірною. Ціна позову складає 44 512,21 грн, при цьому предмет спору є юридично складним і має істотне значення для відповідача, оскільки в разі задоволення позову він ризикує зазнати значних фінансових втрат. У цьому контексті заявлена сума витрат є помірною та відповідає критерію розумності, закріпленому у статті 137 ЦПК. Важливо, що представник позивача не подав заяви про зменшення витрат на правничу допомогу. Змагальний процес передбачає, що саме сторона, яка вважає витрати надмірними, повинна подати відповідне клопотання та довести надмірність витрат. За відсутності такого клопотання у суду немає підстав для зменшення заявленої суми. Таким чином, заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу у розмірі 6 500 грн є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та відповідають критеріям реальності, необхідності і розумності. Враховуючи відмовний характер позовних вимог та відсутність заперечень щодо розміру витрат з боку позивача, ці витрати підлягають стягненню з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved