Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» через представника за посадою Сердійчук Я.Я. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 29 жовтня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики №3457428, згідно якого відповідач отримав у позикодавця шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 7000,00 грн. строком на 14 днів, зі сплатою базової процентної ставки у розмірі 1,99% на день (фіксована) за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки (строком до 12.11.2020). Проте, відповідач [PERSON] не виконав належним чином кредитних зобов`язань, внаслідок чого 30 грудня 2021 року за Договором факторингу №30-12/2021, відповідно до умов якого право грошової вимоги до відповідача за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». Згодом, 10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено Договір факторингу №10-03/2023/01, відповідно до умов якого право грошової вимоги до відповідача за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року перейшло до позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» на загальну суму 17998,80 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 6922,97 грн., нарахованими відсотками на кредит у розмірі 10841,77 грн., інфляційні збитки в сумі 202,20 грн. та нараховані три відсотки річних у розмірі 31,86 грн. Крім того, 12 вересня 2021 року між [PERSON] і ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» укладено Договір №555155864047, згідно якого відповідач отримав у позикодавця шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. строком на 14 днів, зі сплатою стандартної процентної ставки у розмірі 2,60% на день (знижена 1,10%) за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки (строком до 12.11.2020). Проте, відповідач [PERSON] не виконав належним чином кредитних зобов`язань, внаслідок чого 18 грудня 2023 року згідно умов Договору факторингу №18/12-2023, ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» відступлено право вимоги за Кредитним договором №555155864047 від 12.09.2021 року на користь позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», яке відповідно набуло право вимоги до відповідача [PERSON] згідно Договору факторингу №18/12-2023 від 18.12.2023, де сума заборгованості перед новим кредитором становить загальну суму в розмірі 4290,20 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 2000 грн. та нарахованими відсотками на кредит у розмірі 2290,20 грн. Оскільки відповідач добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн. Ухвалою судді від 06.05.2025 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» за довіреністю Пилипчук С.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, покликаючись на вищевказані мотиви позовної заяви та відповіді на відзив, а також звернув увагу суду на те, що відповідач [PERSON] уклав із первісними кредиторами кредитні договори, за якими отримав на умовах зворотності, строковості та платності грошові кошти, за якими частково сплачував заборгованість за кредитом (позикою) та відсотками, продовжуючи дію кредитних договорів. Крім того, представник позивача заперечив доводи відзиву на позовну заяву щодо нарахування процентів по кредитах начебто за межами встановлених строків кредитування, покликаючись на пролонгацію дії кредитних договорів, а також те, що самими ж кредитними договорами передбачено право кредиторів нараховувати відсотки за користування кредитом, після спливу перших 14 днів. Більше того, заперечуючи доводи сторони відповідача, представник позивача звертає увагу на те, що відповідач не надав свого контррозрахунку спірної заборгованості, а тому просив задовольнити позов у повному обсязі та стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, направивши до суду через свого представника адвоката Іщука С.О. письмові пояснення у справі від 09.07.2025, який по суті є відзивом на позовну заяву (вх. №4649/25 від 09.07.2025), де просили встановити суму до стягнення у розмірі 2306,88 грн. із заявлених у позовній заяві в сумі 22289,00 грн. Зокрема, не заперечуючи факту укладення відповідачем [PERSON] спірних Кредитного договору №555155864047 від 12.09.2021 року та Договору позики №3457428 від 29.10.2020 року, а також договорів факторингу, за якими права вимоги за спірними кредитними договорами перейшли від первісних позикодавців до позивача, а також не заперечують нараховану позивачем заборгованість за основними зобов`язаннями (тілом кредиту), відповідачем не визнаються позовні вимоги в частині розмірів нарахованих позивачем відсотків за користування кредитом. Зокрема, представник відповідача вважає, що за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року обгрунтованими видаються до стягнення із відповідача [PERSON] проценти 0,39% на день у межах строку кредитування 14 днів, де загальна сума боргу, яку мав би повернути відповідач є 7382,20 грн.(7000,00 грн. + 382,20 грн.), яка згідно розрахунку заборгованості позивача погашена відповідачем в сумі 8118,29 грн., що перевищує суму боргу на кінцевий термін кредитування в сумі 7382,20 грн. Крім того, представник відповідача вважає, що за Кредитним договором №555155864047 від 12.09.2021 року обгрунтованими видаються до стягнення із відповідача [PERSON] проценти також у межах строку кредитування 14 днів (25.09.2021), де загальна сума боргу, яку мав би повернути відповідач є 2306,88 грн.(2000,00 грн. + 306,88 грн.), покликаючись на принцип повернення, строковості та платності, зокрема, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк із відповідною сплатою за його користування. Тобто в даному випадку представник відповідача вважає незаконними нарахування позивачем для відповідача процентів за користування спірними кредитами поза 14 денними строками позики та кредитування. При цьому, представник відповідача покликався на правові висновки Верховного Суду, в силу яких очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин, позивач мав би право на отримання коштів в межах строку кредитування за Кредитним договором №3457428 від 29.10.2020 року в розмірі 7382,20 грн.; за Договором позики №555155864047 від 12.09.2021 року в розмірі 2306,88 грн. Оскільки, як вбачається із розрахунку заборгованості за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року відповідачем сплачено 8118,29 грн. у рахунок погашення заборгованості, що перевищує суму боргу на кінцевий термін кредитування. За таких обставин, представник відповідача вважає, що в його довірителя відсутня заборгованість за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року, а тому правомірною є стягнення заборгованості за Кредитним договором №555155864047 від 12.09.2021 року в межах строку кредитування в сумі 2306,88 грн. Крім того, сторона відповідача заперечує проти відшкодування витрат позивача на правову допомогу адвоката у розмірі 13000,00 грн. Разом із тим, від представника позивача Сердійчук Я.Я. до суду надійшли додаткові письмові пояснення від 15.07.2025, який по суті є відповіддю на відзив (вх. №4879/25 від 15.07.2025), де представник позивача заперечує доводи представника відповідача щодо безпідставності позовної вимоги про стягнення відсотків за надання кредиту поза межами 14-денного строку кредитування, оскільки у розділі 7 Правил визначено порядок продовження строку користування позикою. Так, згідно п. 7.1 Правил позичальник має право продовжити строк користування позикою. За продовження строку користування позикою, позичальник сплачує товариству проценти на умовах, обраних позичальником для здійснення певного виду пролонгації. Пунктом 7.6 Правил передбачено, що позичальник має право продовжити строк користування позикою необмежену кількість разів. Так, відповідно до п. 2 Договору позики №3457428 від 29.10.2020 року сума позики 7000,00 грн.; строк позики 14 днів; знижена процентна ставка 0,39%; процентна ставка за понадстрокове користування позикою за день становить 2,70%. Відповідно до п. 3 Договору проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики. Отже, представник позивача вважає, що розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Більше того, як вважає позивач, що на момент укладення кредитних договорів відповідач не звертався до кредитора із заявами про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору та частково їх виконував, що свідчить про прийняття та згоду зі всіма умовами таких договорів. Крім того, представник позивача звертає увагу суду, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання умов договору та контррозрахунок заборгованості, здійснений відповідачем. Таким чином, відсутні підстави для сумніву в правильності здійснених кредитором розрахунків. Відтак, представник позивача просить позовні вимоги задовольнити, а також стягнути понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, яка є документально підтвердженою у матеріалах справи. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29 жовтня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та [PERSON] шляхом підписання електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора «PkiJAtlAU3» укладено Договір позики №3457428, згідно якого відповідач отримав у позикодавця шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 7000,00 грн. строком на 14 днів, зі сплатою базової процентної ставки у розмірі 1,99% на день (фіксована) за користування цим кредитом протягом вказаного строку та зі сплатою 2,70% на день за понадстрокове користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити вказані розміри відсотків. Також згідно п. 3 цього Договору проценти нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики. Також судом установлено та убачається із матеріалів справи, що ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» виконало взяті на себе зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] позику на підставі Договору позики №3457428 від 29.10.2020, шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 7000,00 грн. на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом (довідка ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» від 17.02.2025) про зарахування коштів на вказану карту/рахунок відповідача. Крім того, 12 вересня 2021 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та [PERSON] шляхом підписання електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора «9259» укладено Договір №555155864047, згідно якого відповідач отримав у позикодавця шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. строком на 14 днів, зі сплатою зниженої процентної ставки в розмірі 1,10% на день, яка діє у разі своєчасного повернення позичальником отриманих коштів не пізніше 1 дня після закінчення вказаного строку договору, а також стандартної процентної ставки у розмірі 2,60% на день (у межах періоду прострочення) за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Також судом установлено та убачається із матеріалів справи, що ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» виконало взяті на себе зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит на підставі Договору №555155864047 від 12.09.2021 року шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 2000,00 грн. через систему платежів iPay.ua (номер транзакції 108059755) на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «УПР» №3162_240202182429 від 02.02.2024 про зарахування коштів на вказану карту відповідача. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону). Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, Суд виснував про безпідставність доводів позичальника, який покликався на те, що він не підписував кредитний договір у електронній формі та не погоджував його істотні умови, а також про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, підписаного позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При цьому, Судом констатовано, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, як комбінація цифр і/або букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Тотожні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, де Суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в електронній формі, виснував, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 констатовано, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відтак, суди встановили, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «Гоуфінгоу» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору. Подібні правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині). Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно частини першої статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч. 13 ст. 11 цього Закону). Згідно абзацу\~другого частини\~тринадцятої статті\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Частинами другою і третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній корпії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, а також у паперових копіях електронного доказу, що не вважається письмовим доказом. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини шостої статті 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного\~повідомлення особі,\~яка зробила\~пропозицію укласти\~електронний договір,\~підписаного в\~порядку,\~передбаченому статтею\~12\~цього Закону; заповнення\~формуляра заяви\~(форми)\~про прийняття\~такої пропозиції\~в електронній\~формі,\~що підписується\~в порядку,\~передбаченому статтею\~12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання,\~зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Відтак, ураховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] ознайомився і погодився із умовами електронного Договору позики №3457428 від 29.10.2020, який відповідач підписав одноразовим ідентифікатором «PkiJAtlAU3» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Згідно цього Договору відповідач отримав у ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» грошові кошти в розмірі 7000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом (довідка ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» від 17.02.2025) про зарахування коштів на вказану карту/рахунок відповідача. Крім того, ураховуючи встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] ознайомився і погодився із умовами електронного Договору №555155864047 від 12.09.2021, який відповідач підписав одноразовим ідентифікатором «9259» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Згідно цього Договору відповідач отримав у ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. шляхом їх перерахування через систему платежів iPay.ua (номер транзакції 108059755) на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «УПР» №3162_240202182429 від 02.02.2024 про зарахування коштів на вказану карту відповідача. Більше того, вищевказані фактичні обставини щодо укладення кредитного договору, питання щодо тіла кредиту та нарахованих відсотків за його користування у межах первісних строків кредитування (14 календарних днів з моменту укладення договорів) визнаються стороною відповідача та ніким із учасників справи не оспорюються, що в силу приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Як убачається із матеріалів справи, що 30 грудня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу №30-12/2021, відповідно до умов якого право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». Згодом, 10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено Договір факторингу №10-03/2023/01, відповідно до умов якого право грошової вимоги до відповідача за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року перейшло до позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» згідно Реєстру боржників та Акту приймання-передачі цього Реєстру боржників, а відтак позивач набув статусу нового кредитора відповідача [PERSON] за вищевказаним Договором позики №3457428 від 29.10.2020. Крім того, як убачається з матеріалів справи, що 18 грудня 2023 року згідно умов Договору факторингу №18/12-2023 первісним кредитором ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» відступлено право вимоги за Кредитним договором №555155864047 від 12.09.2021 року на користь позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», яке відповідно набуло право вимоги до відповідача [PERSON] . Разом із тим, як слідує із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за Договором позики №3457428 від 29.10.2020, що заборгованість позичальника [PERSON] по вказаному кредитному договору становить загальну суму в розмірі 17998,80 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 6922,97 грн., нарахованими відсотками на кредит у розмірі 10841,77 грн., інфляційні збитки в сумі 202,20 грн. та нараховані три відсотки річних у розмірі 31,86 грн. Крім того, згідно наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за Договором №555155864047 від 12.09.2021 року загальна сума заборгованості позичальника [PERSON] становить 4290,20 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 2000 грн. та нарахованими відсотками на кредит у розмірі 2290,20 грн. Разом із тим, як убачається зі справи, що відповідач [PERSON] , не заперечуючи факту укладення договору позики та кредитного договору, визнаючи нараховану позивачем заборгованість за кредитом в частині тіла кредиту та відсотків за його користування у межах первісних строків кредитування (14 календарних днів з моменту укладення договорів), стороною відповідача оспорюється нарахування позивачем відсотків за надання кредиту (позики) поза межами встановленого спірними договорами 14-денного строку кредитування (базового періоду кредитування). Проте, суд не погоджується із доводами сторони відповідача, виходячи із такого. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так,\~у Договорі\~позики №3457428\~від 29.10.2020\~року сторони\~дійсно передбачили\~строк позики\~14\~днів,\~протягом якого\~діяла знижена\~процентна ставка\~у розмірі\~0,39%.\~Натомість,\~процентна ставка\~за понадстрокове\~користування цією\~позикою за\~день становила\~2,70%. Відповідно до п. 3 цього Договору проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики. Крім того, в силу п.п. 7.1, 7.5, 7.6, 7.9 цього Договору сторони передбачили, що позичальник має право продовжити строк користування позикою (пролонгація). У разі, якщо позичальник не сплатив заборгованість в повному обсязі та/або не оформив пролонгацію, вважається що позичальник почав користуватися позикою понадстроково. Позичальник має право подовжити строк користування позикою необмежену кількість разів. При кожному подовженні строку користування позикою, змінюється кінцева дата строку позики та кінцева дата строку (терміну) дії Договору позики на відповідну кількість календарних днів. Позичальник погоджується, що при виконанні умов, встановлених Товариством для оформлення пролонгації та продовження строку (терміну) дії Договору позики, таке оформлення та продовження відбувається автоматично та згода позичальника проявляється у здійснені дій по внесенню грошових коштів на ім?я Товариства та без будь-якого додаткового документального оформлення. Крім того, Договором №555155864047 від 12.09.2021 року сторони передбачили базову процентну ставку в розмірі 1,99% на день (фіксована) за користування цим кредитом протягом 14-денного строку (п. 1.1.1 цього Договору). Натомість, за понадстрокове користування цим кредитом сторони узгодили сплату 2,70% на день (п. 1.1.1.2 цього Договору), із чим погодився відповідач [PERSON] . При цьому, в силу п. 1.1.1.2 цього Договору стандартна процента ставка, фіксована 950.00% річних від суми позики застосовується: у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору, якщо позичальник не виконав умови зазначені у п. 1.1.1.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки, та у межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України. Відтак, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що нарахування відсотків здійснено в межах строку, визначеного та погодженого сторонами Договору №555155864047 від 12.09.2021. Відтак, суд вважає обгрунтованими нарахування позивачем відсотків за користування кредитом в розмірі 2290,20 грн. за Договором №555155864047 від 12.09.2021 року, а також відсотків за користування позикою у розмірі 10841,77 грн. за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року, оскільки це передбачено умовами цих договорів, погоджено відповідачем та не заборонено законодавством. Натомість, покликання представника відповідача на правові висновки Верховного Суду щодо заборони позикодавця нараховувати проценти за користування кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, не може бути взято судом до уваги, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин через те, що відповідні нарахування процентів за користування кредитом (позикою) мали місце в межах строків цих договорів та згідно їх положень, узгоджених між сторонами та застережених підписом відповідача, які до того ж в судовому порядку відповідачем не оспорювалися. За таких обставин суд вважає необгрунтованими доводи представника відповідача про нарахування позивачем процентів поза термінами кредитування. Більше того, відповідачем не надано до суду доказів, які спростовували би надані розрахунки заборгованості перед позивачем ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» як новим кредитором у грошових зобов`язаннях відповідача, яким також не доведено про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами (ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Коллект Центр», ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія»). Крім того, суд не погоджується із доводами представника відповідача про відсутність у [PERSON] заборгованості за Договором позики №3457428 від 29.10.2020 року, який визнаючи загальну суму боргу, яку мав би повернути відповідач у розмірі 7382,20 грн. (7000,00 грн. + 382,20 грн.), яка згідно розрахунку заборгованості позивача погашена відповідачем в сумі 8118,29 грн., що перевищує суму боргу на кінцевий термін кредитування в сумі 7382,20 грн., оскільки наведений розрахунок цього не підтверджує та стосується погашення відповідачем процентів за користування позикою. Інші доводи представника відповідача суд вважає формальними і такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами. Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23). Відтак, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» на загальну суму в розмірі 22289,00 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту та нарахованими відсотками, що підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, а тому позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Окрім того, представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідача витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. Приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача. Разом із тим, суд вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000,00 грн. підлягають до часткового відшкодування, виходячи із таких мотивів. Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як убачається із матеріалів справи, що 02 липня 2024 року між позивачем ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» укладено Договір про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024. Відповідно до Акту №7 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025 року позивач ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» отримав від Адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ АССІСТАНС» такі послуги: надання усної консультації з вивченням документів, кількістю 2 години, вартістю 2000 грн. (разом 4000 грн.); складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду, кількістю 3 години, вартістю 3000 грн. (разом 9000 грн.), де загальна кількість 5 год., а загальна вартість наданих послуг складає 13000,00 грн. Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи. Натомість, зважаючи на заперечення представника відповідача проти витрат на професійну правничу допомогу, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу шляхом складення позовної заяви та додатків до неї, а відтак заявлений до відшкодування представником позивача розмір витрат на правову допомогу в сумі 13000 грн. є, на думку суду, неспівмірним зі складністю справи, ціною позову та обсягом виконаної адвокатом роботи, а заявлений розмір витрат виглядає необґрунтованим та завищеним, оскільки також справа належить до категорії нескладних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без участі адвоката, спір пов`язаний зі стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять значної кількості документів для дослідження, на збирання яких адвокат витратив би значний час, а вирішення спірних правовідносин має сталу судову практику та релевантне законодавство. Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн. Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи із ціни позову, конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, зважаючи на заперечення представника відповідача проти витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до переконання про часткове стягнення таких витрат у розмірі 3000,00 грн. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved