Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

І. Вступ 02 липня 2024 року Київський міський центр зайнятості (далі також - Центр, роботодавець) видав наказ № 233-к (далі - спірний наказ) про звільнення [PERSON] з посади консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Центрального управління Київського міського центру зайнятості 08 липня 2024 року за скороченням штатів на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Уважаючи своє звільнення незаконним, [PERSON] звернулася до суду з вимогами про: - визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення її на роботі; - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; - стягнення моральної шкоди в сумі 100 000,00 гривень. Центр проти позову заперечив. Уважав, що звільнення проведене з дотриманням вимог трудового законодавства. Під час розгляду цієї справи суд мав відповісти на такі питання: - чи дотримав роботодавець порядок вивільнення позивачки, передбачений нормами КЗпП України? - якщо не дотримав, чи відповідає заявлений позивачкою розмір моральної шкоди засадам розумності та справедливості? Відповідь на перше питання негативна, на друге питання частково позитивна. З урахуванням викладеного, суд задовольнив позов частково з наведених нижче мотивів. ІІ. Позиції учасників справи Стислий зміст позовної заяви та її обґрунтування 02 серпня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Центрупро поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що: - позивачка працювала на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Центрального управління Київського міського центру зайнятості; - на підставі спірного наказу її було звільнено із займаної посади; - звільнення проведене з порушенням вимог КЗпП України, зокрема роботодавець не запропонував позивачці вакантні посади, які були наявні на момент її звільнення; на вказані посади були прийняті нові працівники; - у зв`язку з незаконним звільненням позивачка має право на компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу; розмір середньоденної заробітної плати позивачки за травень-червень 2024 року становить 815,36 гривень; - внаслідок незаконного звільнення позивачка зазнала душевних страждань, які оцінила в 100 000,00 гривень; - позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 гривень. Стислий зміст відзиву на позовну заяву 02 жовтня 2024 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, поданий 27 вересня 2024 року директором Центру Дмитром Новицьким. Відзив мотивований тим, що: - у Центрі відбулися зміни в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення штату працівників; - 07 травня 2024 року Центр попередив позивачку про ліквідацію її посади та майбутнє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; - за період з 07 травня 2024 року до 08 липня 2024 року (дня звільнення позивачки) вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачці були відсутні; - посади, на які в зазначений період приймалися працівники, не були вакантними адже були зайняті працівниками, які перебували у відпустці по догляду за дитиною та у відпустці без збереження заробітної плати як матері дитини, яка потребує домашнього догляду; - вакансія водія автотранспортного засобу не була запропонована позивачці, оскільки вона не має відповідної кваліфікації; - інші вакантні посади були зайняті до повідомлення про звільнення позивачки; - розмір середньоденної заробітної плати позивачки за травень-червень 2024 року становить 820,36 гривень, а не 815,36 гривень, як зазначила позивачка; - позивачка не надала доказів заподіяння їй моральної шкоди; - сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною. Стислий зміст відповіді на відзив 07 жовтня 2024 року [PERSON] подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що: - Центр не надав доказів відсутності вакантних посад, які могли бути їй запропоновані в період з 07 травня 2024 року до 08 липня 2024 року, зокрема звітів, поданих до органів податкової служби про прийняття працівників на роботу; - посади, зайняті працівниками, які перебували у відпустці по догляду за дитиною та у відпустці без збереження заробітної плати як матері дитини, яка потребує домашнього догляду були вакантними, а відтак у роботодавця був обов`язок їх запропонувати - заподіяння їй моральної шкоди підтверджено належними і допустимими доказами; через незаконне звільнення вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя; - сума витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованою та доведеною. Стислий зміст заперечень 14 жовтня 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшли заперечення на позовну заяву, подані 11 жовтня 2024 року. У запереченнях представник Центру акцентував, що: - усі вакансії, наявні в Центрі за період з 07 травня 2024 року до 08 липня 2024 року були тимчасовими, тому не є вакантними в розумінні статті 49-2 КЗпП України і не могли бути запропоновані позивачці; - витяги з наказів про прийняття на роботу вказаних працівників є допустимими доказами їх працевлаштування; подання копій самих наказів не є обов`язковим; - доказів заподіяння позивачці моральної шкоди матеріали справи не містять; - сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною та неспівмірною з ринковими цінами адвокатських послуг. Доводи сторін у судовому засіданні У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково акцентувала, що в Центрі існували вакантні посади, на які були прийняті нові працівники, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Окрім того, повідомила про наявність інших вакантних посад, на які були переведені працівники, які перебували у відпустках по догляду за дитиною. Роботодавець був зобов`язаний запропонувати їй вказані посади, проте цей обов`язок не виконав. Незаконне звільнення завдало їй моральних страждань, стан її фізичного та психологічного здоров`я істотно погіршився; на її утриманні перебуває чоловік, який після перенесеного інсульту перебуває у важкому стані на стаціонарному лікуванні. Відсутність роботи, брак коштів призвели до того, що з моменту звільнення вона перебуває у пригніченому стані. Представник Центру, Лущан Н.С. , у судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченнях. Обставини прийняття на роботу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] представник відповідача визнала. Також визнала, що посади, на які призначені вказані працівники, не пропонувалися позивачці. Акцентувала, що такі посади не є вакантними в розумінні статті 49-2 КЗпП України, адже були зайняті працівниками, які перебували у відпустках по догляду за дитиною та без збереження заробітної плати. Працівники, які були прийняті на ці посади ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) були прийняті за строковим трудовим договором. Також зазначила, що позивачка не довела заподіяння їй моральної шкоди та наголосила на неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт. ІІІ. Процесуальні дії суду 12 серпня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначив судове засідання на 18 вересня 2024 року. До позовної заяви [PERSON] долучила клопотання про витребування у Головного управління Державної податкової служби у м. Києві повідомлення про прийняття працівників на роботу, подані Київським міським центромзайнятості за період з 08.05.2024 по 08.07.2024. Зазначене клопотання суд задовольнив, про що зазначив в ухвалі про відкриття провадження у справі від 12.08.2024. На підставі заяви представника відповідача судове засідання, призначене на 18 вересня 2024 року, суд відклав на 15 жовтня 2024 року. 09 жовтня 2024 року позивачка подала суду клопотання про витребування у Головного управління Державної податкової служби у м. Києві податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, поданого Центром за другий квартал 2024 року. 10 жовтня 2024 року представник відповідача, Лущан Н.С. через підсистему «Електронний Суд» ЄСІТС подала заяву про виклик і допит у судовому засіданні свідка, [PERSON] . Зазначені заяви з процесуальних питань суд задовольнив, про що 15 жовтня 2024 року постановив відповідну ухвалу. Судове засідання суд відклав на 12 листопада 2024 року. У зв`язку з ненадходженням витребуваних доказів судове засідання, призначене на 12 листопада 2024 року, суд відклав на 10 грудня 2024 року. 13 листопада 2024 року до суду надійшло клопотання позивачки про витребування у Головного управління Державної податкової служби у м. Києві податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, поданого Центром за третій квартал 2024 року. Зазначене клопотання суд задовольнив, про що 10 грудня 2024 року постановив відповідну ухвалу. Судове засідання суд відклав на 04 лютого 2025 року. 22 січня 2025 року до суду надійшло клопотання позивачки про витребування у Головного управління Державної податкової служби у м. Києві додатку 5 до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, поданого Центром за другий квартал 2024 року Зазначене клопотання суд задовольнив, про що 04 лютого 2025 року постановив відповідну ухвалу. Судове засідання суд відклав на 25 березня 2025 року. У зв`язку з відпусткою представника відповідача судове засідання, призначене на 25 березня 2025 року, суд відклав на 08 травня 2025 року. З метою допиту свідка суд оголосив перерву в судовому засіданні до 02 червня 2025 року. З метою підготовки сторін до дослідження доказів суд оголосив перерву в судовому засіданні до 09 липня 2025 року. У зв`язку з виробничою необхідністю суд оголосив перерву в судовому засіданні до 31 липня 2025 року. У зв`язку з виробничою необхідністю суд оголосив перерву в судовому засіданні до 17 вересня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для проголошення рішення суд призначив судове засідання на 29 вересня 2025 року. У судове засідання, призначене на 29 вересня 2025 року, учасники справи не з`явилися,про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Обставини, які встановив суд Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] , виданої Спеціалізованим управлінням № 6 тресту «Газмонтажавтоматика» 17.06.1985 [PERSON] наказом Центру № 45-к від 08.02.2023 переведена на посаду консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Центрального управління Київського міського центру зайнятості з 09.02.2023 (запис у трудовій книжці № 37) (т. 1, а.с. 15-19). Відповідно до наказу Центру № 501 від 07.05.2024 введений в дію штатний розпис Центру на 2024 рік, ліквідовані управління Центру, зокрема, Центральне управління у складі 16 штатних посад (т. 1, а.с. 10). 07 травня 2024 року Центр повідомив [PERSON] про ліквідацію посади консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Центрального управління Київського міського центру зайнятості та звільнення її з посади 08 липня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 9). 02 липня 2024 року Центр видав наказ № 233-к про звільнення [PERSON] з посади консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Центрального управління Київського міського центру зайнятості 08 липня 2024 року за скороченням штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Копію наказу [PERSON] отримала 08 липня 2024 року (т. 1, а.с. 8). Згідно зі звітом про наявність вакансій службовців Центру станом на 07.05.2024 вакантні посади відсутні. (т. 1, а.с. 218). Згідно з інформацією про наявність вакансій по Київській міській службі зайнятості станом на 07.05.2024 в Центрі наявні тимчасово вакантні посади: провідний інженер з управління нерухомим майном (посада вакантна з 30.03.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 02.06.2024); провідний консультант з організації закупівель (посада вакантна з 01.09.2023 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 04.11.2025); провідний юрисконсульт (посада вакантна з 13.12.2023 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 25.05.2026) (т. 1, а.с. 219). Згідно зі звітом про наявність вакансій службовців Центру станом на 31.05.2024 вакантні посади відсутні. (т. 1, а.с. 220). Згідно з інформацією про наявність вакансій по Київській міській службі зайнятості станом на 31.05.2024 в Центрі наявні тимчасово вакантні посади: провідний інженер з управління нерухомим майном (посада вакантна з 30.03.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 02.06.2024); провідний консультант з організації закупівель (посада вакантна з 01.09.2023 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 04.11.2025); провідний юрисконсульт (посада вакантна з 13.12.2023 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 25.05.2026); провідний документознавець (посада вакантна з 09.05.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 30.07.2024); у філії Центру «Кар`єрний центр» наявна вакантна посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу (посада вакантна з 17.05.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 13.06.2024); у Лівобережному управлінні філії Центру «Кар`єрний центр» наявна вакантна посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу (посада вакантна з 30.05.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 16.08.2024) (т. 1, а.с. 221). Згідно зі звітом про наявність вакансій службовців Центру станом на 30.06.2024 вакантні посади відсутні. (т. 1, а.с. 222). Згідно з інформацією про наявність вакансій по Київській міській службі зайнятості станом на 31.05.2024 в Центрі наявні тимчасово вакантні посади: провідний інженер з управління нерухомим майном (посада вакантна з 30.03.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 02.06.2024); провідний консультант з організації закупівель (посада вакантна з 01.09.2023 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 04.11.2025); провідний юрисконсульт (посада вакантна з 08.06.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 27.07.2025); у філії Центру «Кар`єрний центр» наявна вакантна посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу (посада вакантна з 14.06.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 13.12.2024); у Лівобережному управлінні філії Центру «Кар`єрний центр» наявні вакантні посади: кар`єрний радник відділу кар`єрного консультування (посада вакантна з 22.06.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] на період проходження військової служби); консультант роботодавця відділу рекрутингу (посада вакантна з 30.05.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 16.08.2024), консультант роботодавця відділу рекрутингу (посада вакантна з 08.06.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 14.11.2025); у Правобережному управлінні філії Центру «Кар`єрний центр» наявні вакантна посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу (посада вакантна з 26.06.2024 у зв`язку з тимчасовою відсутністю [PERSON] до 29.07.2025) (т. 1, а.с. 223). Згідно зі звітом про наявність вакансій службовців Центру станом на 08.07.2024 вакантні посади відсутні. (т. 1, а.с. 224). Згідно з витягом з наказу Центру № 25-к від 25.01.2024 провідному документознавцю відділу організаційно-інформаційної роботи Центру [PERSON] з 31 січня 2024 року до 30 липня 2024 року продовжена відпустка без збереження як матері дитини, яка потребує домашнього догляду (т. 1, а.с. 142). Згідно з витягом з наказу Центру № 103-к від 15.04.2024 кар`єрний радник відділу кар`єрного консультування Святошинського управління Центру [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, переведена на посаду консультанта роботодавця відділу рекрутингу Правобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» з 15 квітня 2024 року (т. 1, а.с. 143). Згідно з витягом з наказу Центру № 110-к від 19.04.2024 кар`єрний радник відділу кар`єрного консультування Оболонського управління Центру [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, переведена на посаду консультанта роботодавця відділу рекрутингу Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» з 19 квітня 2024 року (т. 1, а.с. 144). Згідно з витягом з наказу Центру № 149-к від 14.05.2024 [PERSON] призначена на посаду консультанта роботодавця відділу рекрутингу Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» з 15 травня 2024 року на період відпустки для догляду за дитиною [PERSON] зі строком випробування на 3 місяці (т. 1, а.с. 145). Згідно з витягом з наказу Центру № 149-к від 14.05.2024 [PERSON] призначена на посаду консультанта роботодавця відділу рекрутингу Правобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» з 15 травня 2024 року на період відпустки для догляду за дитиною [PERSON] зі строком випробування на 3 місяці (т. 1, а.с. 146). Згідно з витягом з наказу Центру № 188-к від 17.06.2024 [PERSON] призначена на посаду провідного документознавця відділу організаційно-інформаційної роботи Центру з 19 червня 2024 року на період відпустки без збереження як матері дитини, яка потребує домашнього догляду, [PERSON] (т. 1, а.с. 148). Факт прийняття зазначених осіб на роботу в Центр підтверджується також повідомленнями про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту № 9128727526, 9128727564 від 14.05.2024, № 9166509616 від 18.06.2024 (т. 2, а.с. 2, 3, 5) Згідно з наказом Центру № 138-к від 07.05.2024 [PERSON] звільнено з посади провідного документознавця відділу організаційно-інформаційної роботи Центру 08 травня 2024 року за угодою сторін (т. 2, а.с. 60). Згідно з наказом Центру № 150-к від 15.05.2024 [PERSON] звільнено з посади консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр» 16 травня 2024 року за угодою сторін (т. 2, а.с. 66). Згідно з наказом Центру № 155-к від 16.05.2024 [PERSON] , консультанта роботодавця відділу рекрутингу Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр», яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною, переведено на посаду консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр» з 17 травня 2024 року (т. 2, а.с. 69). Згідно з наказом Центру № 160-к від 21.05.2024 [PERSON] звільнено з посади консультанта роботодавця відділу прогам сприяння зайнятості Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» 29 травня 2024 року за власним бажанням (т. 2, а.с. 72). Згідно з наказом Центру № 166-к від 29.05.2024 [PERSON] , кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр», яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною, переведено на посаду консультанта роботодавця відділу прогам сприяння зайнятості Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» з 30 травня 2024 року (т. 2, а.с. 75). Згідно з наказом Центру № 175-к від 04.06.2024 [PERSON] звільнено з посади консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр» 07 червня 2024 року за угодою сторін (т. 2, а.с. 80). Згідно з наказом Центру № 184-к від 10.06.2024 [PERSON] , консультанта роботодавця відділу рекрутингу Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр», переведено на посаду консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр» з 10 червня 2024 року (т. 2, а.с. 83). Згідно з наказом Центру № 192-к від 18.06.2024 [PERSON] , кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр», переведено на посаду кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» з 18 червня 2024 року на період увільнення від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації [PERSON] (т. 2, а.с. 88). Згідно з наказом Центру № 193-к від 18.06.2024 [PERSON] звільнено з посади кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» 21 червня 2024 року за власним бажанням (т. 2, а.с. 90). Наведені обставини підтверджуються також додатком 5 до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, поданий Київським міським центром зайнятості за другий квартал 2024 року (т. 2, а.с. 41-51). Допитана в судовому засідання як свідок [PERSON] пояснила, що працювала начальником відділу управління по роботі з персоналом Центру та підтвердила вищеописані призначення, переведення та звільнення працівників. Зазначила, що за період з 07.05.2024 до 08.07.2024 на роботу в Центр були прийняті чотири працівники. [PERSON] вказані посади не пропонували, адже вони є тимчасово вакантними (на період відпусток основних працівників), постійна вакансія водія не пропонувалася, оскільки [PERSON] не відповідала вимогам, що ставились кандидату на цю посаду Вакансії після звільнення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також не пропонувались, оскільки ці посади одразу зайняли працівники, що перебувають у відпустках по догляду за дитиною відповідно до їх заяв. Вакансія після звільнення [PERSON] не була запропонована, адже ця посада є тимчасово вакантною на період призову [PERSON] на військову службу за мобілізацією. Згідно з довідкою про доходи, виданою Центром 08.07.2024 за № 51 заробітна плата [PERSON] за травень 2024 року становила 17 400,00 гривень, за червень 2024 року - 17 660,62 гривень (т. 1, а.с. 13). Згідно з витягом з наказу Центру № 78-в від 04.06.2024 [PERSON] надана частина невикористаної додаткової щорічної оплачуваної відпустки за ненормований робочий день тривалістю 1 календарний день на 11 червня 2024 року (т. 1, а.с. 131). Згідно з розрахунковим листом за червень 2024 року [PERSON] нараховано 579,62 гривень за 1 день додаткової відпустки (т. 1, а.с. 14). [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи з 07.02.2022, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 303451, виданою спеціалізованою радіологічною МСЕК 17.02.2022 (т. 1, а.с. 78-79). На підтвердження моральних страждань, завданих звільненням, [PERSON] надала документи, що підтверджують погіршення стану здоров`я [PERSON] і [PERSON] , а саме: - щодо [PERSON] : виписку із стаціонарної картки хворого № 3000616 [PERSON] від 20.06.2018 (т. 1, а.с. 80), консультативний висновок № 4375516 від 19.01.2022 (т. 1, а.с. 83), консультативний висновок спеціалістів (т. 1, а.с. 84-85), виписку з медичної карти стаціонарного хворого відділення радіаційної психоневрології № 6630 від 19.12.2023 (т. 1, а.с. 86), виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26.01.2022 (т. 1, а.с. 87); - щодо [PERSON] : консультаційний висновок спеціаліста від 11.06.2024 (т. 1, а.с. 88), консультаційний висновок спеціаліста від 01.07.2024 (т. 1, а.с. 89), результати ехокардіографії від 10.07.2023 (т. 1, а.с. 90), направлення на обстеження від 13.06.2024 (т. 1, а.с. 91), результати УЗД нирок і сечового міхура від 23.05.2024 (т. 1, а.с. 92), виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 7 від 19.01.2024 (т. 1, а.с. 94); направлення на обстеження від 13.06.2024 (т. 1, а.с. 95), результати біо/імунохімічних досліджень від 18.06.2024 (т. 1, а.с. 96). V. Мотиви та оцінка суду Загальні зауваження Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 4, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Між сторонами у справі існували трудові правовідносини. Станом на день подання позову між сторонами у справі виникли правовідносини, що тісно пов`язані з трудовими, а саме правовідносини, пов`язані з вирішенням індивідуального трудового спору. Відповідно до положень статті 221 КЗпП України трудові спори розглядаються, у тому числі, місцевими загальними судами. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (частина друга статті 233 КЗпП України). Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; у справі про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04.02.1994 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо вимоги про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення на роботі Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При цьому для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки та врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. На це вказує Верховний Суд у постановах від 16 травня 2018 року, у справі № 449/1154/14 від 10 квітня 2019 року, у справі № 337/474/14-ц від 11 листопада 2019 року, у справі № 947/37261/21 від 20 серпня 2024 року. Принцип добросовісності учасників правових відносин лежить в основі доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на Римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Зазначена доктрина закріплена і у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of reference (DCFR), згідно з якою поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Статтею 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений ніж за два місяці. Зміною істотних умов праці є зміна: систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Аналіз змісту вказаної статті вказує на те, що зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою допускається у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 226/1650/18. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Тож, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. При цьому в першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я. Водночас можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника; на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків. Тягар, пов`язаний із працевлаштуванням працівника, посада якого підлягає скороченню покладається саме на роботодавця. Невиконання зазначеного правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 522/8292/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 947/14819/20, від 13 грудня 2023 року в справі № 534/625/22. У справі, що розглядається, [PERSON] стверджувала, що Центр в порушення вимог ст. 40, 49-2 КЗпП України не запропонував їй посади, які були вакантні з дня попередження про звільнення до дня звільнення з роботи. На інші порушення порядку вивільнення працівників позивачка не посилалася. Представник відповідача наголошувала, що роботодавець дотримав порядок вивільнення позивачки. Зокрема, в судовому засіданні представник відповідача визнала, що посади, на які приймалися працівники в період з 07.05.2024 до 08.07.2024, були зайняті працівниками, які тимчасово не виконували свої трудові обов`язки (перебували у відпустках по догляду за дитиною, призвані на військову службу за мобілізацією). Зазначені були тимчасово вакантними, що свідчить про відсутність у роботодавця обов`язку пропонувати їх працівникові, якого звільняють за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З такими доводами представника Центру суд не погоджується. Суд акцентує, що роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, у тому числі виконання роботи за строковими трудовими договорами, роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків. Таке тлумачення наведених норм зумовлене позитивним обов`язком роботодавця працевлаштувати працівника в разі його звільнення за скороченням чисельності чи штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. У ході розгляду справи суд установив, що з дня попередження позивачки про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України до дня її звільнення з роботи в Центрі були наявні такі вакантні посади: - посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» (на посаду прийнята [PERSON] 15 травня 2024 року); - посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу Правобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» (на посаду прийнята [PERSON] 15 травня 2024 року); - посада провідного документознавця відділу організаційно-інформаційної роботи Центру (посада вакантна з 09 травня 2024 року після звільнення [PERSON] ; на посаду прийнята [PERSON] 19 червня 2024 року); - посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр» (посада вакантна з 16 травня 2024 року після звільнення [PERSON] ; на посаду переведена [PERSON] 17 травня 2024 року); - посада консультанта роботодавця відділу прогам сприяння зайнятості Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» (посада вакантна з 29 травня 2024 року після звільнення [PERSON] ; на посаду переведена [PERSON] 30 травня 2024 року); - посада консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр» (посада вакантна з 07 червня 2024 року після звільнення [PERSON] ; на посаду переведена [PERSON] 10 червня 2024 року); - посада кар`єрного радника відділу кар`єрного консультування Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр» (посада вакантна з 21 червня 2024 року після звільнення [PERSON] ); Наведені обставини підтверджуються письмовими доказами (наказами Центру, додатком 5 до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, поданий Київським міським центром зайнятості за другий квартал 2024 року, повідомленнями про прийняття на роботу), а також показаннями свідка [PERSON] . Зазначені посади відповідач позивачці не пропонував. Водночас суд акцентує, що на посади, зайняті працівниками, які тимчасово не виконують трудові обов`язки, приймалися працівники, які раніше в Центрі не працювали. Отже, склалася ситуація, за якої роботодавець не пропонує посаду працівникові, який вивільняється, але працевлаштовує на ці посади осіб не з числа працівників. Подібний підхід суд уважає неприпустимим, адже він легітимізує ухилення від виконання вимог статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування вивільнюваного працівника. Доводи представника відповідача про те, що не є вакантними посади, на які наступного дня переведені інші працівники, суд відхиляє. На посади консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр», консультанта роботодавця відділу прогам сприяння зайнятості Лівобережного управління філії Центру «Кар`єрний центр», консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр» були переведені особи, які перебували в тривалих відпустках ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Тобто з переведенням на ці посади вказані працівники певний час не виконували свою трудову функцію. Зазначені дії Центру вочевидь суперечать засаді добросовісності, позаяк спрямовані на уникнення виконання встановленого законом обов`язку працевлаштувати особу, чия посада скорочується. До того ж, на посаду консультанта роботодавця відділу рекрутингу філії Центру «Кар`єрний центр», після звільнення [PERSON] , [PERSON] була переведена з 10 червня 2024 року. 09 червня 2024 року вказана посада була вакантною. Отже, при звільненні позивачки з посади консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Центрального управління Центру на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідач порушив вимоги ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування. За таких обставин, вимогу про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення [PERSON] на роботі суд задовольняє повністю. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції та який триває до моменту поновлення працівника судом на роботі. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, яким вважається період від дня незаконного звільнення до дня поновлення на роботі. Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 207/878/20. Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Постанова № 100). Зокрема, за змістом абзаців 4, 5 пункту 2 Постанови № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 3 Постанови № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Відповідно до положень пункту 4 Постанови № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Постанови № 100). Згідно з абзацом 1 пункту 8 Постанови № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. З огляду на те, що позивачка звільнена з посади 08 липня 2024 року, при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере до уваги розмір її заробітної плати за травень-червень 2024 року. При цьому суд погоджується з аргументами відповідача і для визначення розміру середньої заробітної плати не враховує перебування позивачці у додатковій відпустці 11 червня 2024 року. Відповідно до довідки про доходи від 08.07.2024 за № 51 заробітна плата [PERSON] за травень 2024 року становила 17 400,00 гривень, за червень 2024 року (без урахування одного дня відпустки) - 17 081,00 гривень. Загальна кількість відпрацьованих днів - 42 робочі дні. Отже, середньоденна заробітна плата позивачки за травень-червень 2024 року становить 820,98 гривень (17 400,00 + 17 081,00 /42). За таких обставин, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 368 341,64 гривень (820,98 гривень*449 днів). Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У постановівід 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У постанові від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 Верховний Суд виснував, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Позивачка стверджує, що внаслідок незаконного звільнення вона зазнала душевних страждань. Розмір компенсації моральної шкоди позивачка оцінила в 100 000,00 гривень. Очевидно, що незаконне звільнення [PERSON] призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, втрату основного джерела доходів та неможливості повноцінно забезпечувати життєдіяльність та потреби сім`ї. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд ураховує відсутність у позивачки роботи після звільнення, характер порушення прав позивачки, ступінь вини та протиправність дій відповідача, зусилля, що вжиті [PERSON] для відновлення своїх трудових прав. Водночас докази, подані на підтвердження погіршення стану здоров`я позивачки та її чоловіка, суд до уваги не бере, адже вони складені до дня звільнення позивачки. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стягненню на користь позивачки підлягає 7 500,00 гривень грошової компенсації моральної шкоди з відповідача як з особи, винної в її завданні. Такий розмір компенсації моральної шкоди найбільш повно відповідає засадам розумності і справедливості та є достатнім для задоволення потреб позивачки. VІ. Висновки суду [PERSON] пред`явила вимоги про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вимоги про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд визнав обґрунтованими повністю, вимогу про відшкодування моральної шкоди - частково. За таких обставин, суд задовольняє позов частково. VІІ. Розподіл судових витрат Розподіл судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнені позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, за пред`явлені вимоги про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачка звільнена від сплати судового збору. Водночас відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою або фізичною особою - підприємцем позовної заяви майнового характеру встановлюється ставка судового збору у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Окрім того, відповідно до підпункту 2 пункту 1 ч. 1 ст. 4 Закону за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру встановлюється ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року становить 3 028,00 гривень. Отже, сума судового збору, яку мала би сплатити позивачка за вказані вимоги, якби не була звільнена від їх сплати, становить 4 894,62 гривень (1 211,20 грн (3 028,00 грн*0,4) за вимогу про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення на роботі + 3 683,42 грн (368 341,64 грн*1%) за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», яка є чинною на час ухвалення рішення суду, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Доказів звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять. Оскільки вимоги про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд задовольнив повністю, сума судового збору, що підлягає стягненню з Центру на користь держави становить 4 894,62 гривень. Окрім того, позивачка при поданні позову сплатила судовий збір за вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки ПАТ АБ «Укргазбанк» № 70265503 від 01.08.2024 (т. 1, а.с. 1). Оскільки вимогу про відшкодування моральної шкоди суд задовольнив частково, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 90,84 грн (7 500,00 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 211,20 грн (сума сплаченого судового збору) / 100 000,00 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 90,84 грн. Розподіл витрат на професійну правничу допомогу Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц Верховний Суд зазначив, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правничої допомоги не потрібен. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позовній заяві [PERSON] просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 гривень. На підтвердження розміру вказаних витрат [PERSON] надала: - договір про надання правничої допомоги № 30/07, укладений між адвокатом Мотигою Максимом Олеговичем та [PERSON] (клієнтом) 30.07.2024 (т. 1, а.с. 98-99). Згідно з п. 1 вказаного договору адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з питання підготовки та складення позовної заяви про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди; підписує та подає позовну заяву до суду клієнт самостійно. За надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 7 000,00 грн. Розмір гонорару включає в себе роботи по підготовці, складенню позовної заяви (пункт 4 договору). - акт виконаних робіт від 01 серпня 2024 року до договору про надання правничої допомоги № 30/07 від 30.07.2024, згідно з яким роботи по підготовці та складенню позовної заяви про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди виконані адвокатом в повному обсязі; гонорар у розмірі 7 000,00 грн клієнт сплатив готівковими коштами адвокату в повному обсязі (т. 1, а.с. 97). Центр проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу заперечив. У відзиві на позовну заяву та запереченнях представник Центру зазначив, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, необґрунтованим та не відповідає ринковим цінам на адвокатські послуги. При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд ураховує категорію і складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, зокрема те, що позовна заява була складена за два дні. За таких обставин, суд частково погоджується з доводами відповідача, і вважає реальним та необхідним розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 гривень. Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з Центру на користь [PERSON] , суд виходить з того, що позивачка пред`явила три вимоги, тому розмір витрат за одну вимогу становить 2 000,00 гривень. Вимоги про визнання протиправним і скасування спірного наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд задовольнив повністю, вимогу про відшкодування моральної шкоди - частково в розмірі 7,5% від заявленої суми (7 500,00 грн *100 % / 100 000,00 грн). За таких обставин, сума витрат на професійну правничу допомогу за вимогу про відшкодування моральної шкоди становить 150,00 гривень (2 000,00 грн (розмір реальних витрат) * 7,5% / 100 %) = 150,00 гривень. З огляду на викладене, загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 4 150,00 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial