Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива», про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог позивачі покликаються на те, що їх померла матір - [PERSON] у спадок залишила земельну ділянку площею 3,0138 гектарів за кадастровим номером: 1821785200:01:000:0336, що розташована на території Рясненської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області. Земельна ділянка має цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] та [PERSON] є власниками кожен по 1/2 частки земельної ділянки. Позивачам стало відомо, що вказана земельна ділянка перебуває в оренді в ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся». Згідно з інформацією про документи іншого речового права, 24.06.2012 було укладено договір оренди землі, де орендарем виступало ТОВ «Нива». Натомість не вказаний документ, на підставі якого право оренди на зазначену земельну ділянку перейшло до ТОВ «ВП «Полісся». Є підстави вважати, що таке право відповідач набув на підставі додаткової угоди до договору оренди землі, адже в графі «строк дії» у розділі «актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права» вказано «договір укладено строком на 15 років, сплив якого починається з моменту укладення додаткової угоди до договору оренди землі». Позивачі визнають, що 24.06.2012 їх матір [PERSON] дійсно уклала з ТОВ «Нива» договір оренди земельної ділянки, однак позивачі наголошують, що додаткової угоди до цього договору їх померла матір [PERSON] за життя особисто не підписувала, інших осіб на її підписання не уповноважувала, з нею як з власницею земельної ділянки не узгоджували умови вказаної додаткової угоди, її примірник померла [PERSON] не отримувала. Тому, позивачі наполягають на тому, що додаткова угода до договору оренди є неукладеною, факт реєстрації права оренди земельної ділянки за відповідачем 1 на підставі неукладених правочинів не може бути підтвердженням волевиявлення на їх укладення з боку померлої [PERSON] . Тому, позивач, зсилаючись на практику Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №513/879/19, від 19.02.2024 у справі №567/3/22, просить суд визнати відсутнім у відповідача прав оренди на зазначені земельні ділянки. Ухвалою суду від 17.04.2025 справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання. Відповідач 1 подав клопотання про неналежність відповідача. 26 травня 2025 року позивач подав клопотання про залучення співвідповідача у справі - ТОВ «Поділля Агропродукт» та заяву про зміну предмету позову. Заява обгрунтована тим, що 12.03.2025 відповідач уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт» (і.к. ЄДР 41104967) договір відчуження (продажу) права оренди земельних ділянок. Таким чином, земельна ділянка з к.н. 1821785200:01:000:0336 площею 3,0138 га, що знаходиться на території Барашівської територіальної громади Звягельського району (колишньої Рясненської сільської ради Ємільчинського району) Житомирської області, станом на 21.05.2025 фактично належить на праві оренди ТОВ «Поділля Агропродукт». Тому, позивач просить суд позовні вимоги вважати наступними: визнати відсутнім права оренди у Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт» (код ЄДРПОУ 41104967, вулиця Заводська, 7 у с. Браїлів Жмеринського району Вінницької області) на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0138 га з кадастровим номером 1821785200:01:000:0336 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2375216218217), що знаходиться на території Барашівської територіальної громади Звягельського району (колишньої Рясненської сільської ради Ємільчинського району) Житомирської області та належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] (номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про інше речове право 42290370 від 25 квітня 2014 року). Ухвалою суду від 27.05.2025 до участі у справі в якості відповідача 2 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову. Ухвалою суду від 13.06.2025 заяву відповідача 2 про надання додаткового строку для подання відзиву та доказів задоволено, продовжено вказаний строк до 27.06.2025, також продовжено строк підготовчого провадження. Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт» подало відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що [PERSON] та [PERSON] є новими власниками земельної ділянки, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2021 р. зареєстрованого в реєстрі за №756 та №759. [PERSON] та [PERSON] не повідомили ТОВ «Виробниче підприємство «ПОЛІССЯ», а саме не звернулися із повідомленням згідно до статті 148-1 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Таким чином, право власності на земельну ділянку позивачі набули 02 червня 2021 року згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому право отримувати орендну плату за укладеним між [PERSON] та ТОВ «Виробниче підприємство «ПОЛІССЯ» договором оренди земельної ділянки у позивача виникло з 02.06.2021. Також відповідач 2 у відзиві вказав, що відповідач здійснював розрахунок по орендній платі у готівковій формі, що підтверджується видатковим касовим ордером. Крім того, відповідачем нараховано та утримано податків на орендну плату. Відповідач 2 у відзиві також вказав, що за змістом положень статті 125 Земельного кодексу України, статті 334 Цивільного кодексу України, статей 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на земельну ділянку у їх набувача виникає з моменту державної реєстрації такого права. За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 вересня 2024 року у подібній справі №179/935/22. Відповідно до постанови Верховного Суду від 25.09.2024 по справі №179/935/22 обставини щодо фактичного виконання сторонами договорів оренди земельних ділянок їх умов в свою чергу захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність, і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Отже, у зв`язку з тим, що повідомлення орендарю про перехід права власності та реквізити для сплати орендної плати позивачі не надіслали завчасно, ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» плату за користування земельною ділянкою не мало змоги своєчасно виплатити. Таким чином, відповідач 2 вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими та такими, що суперечать умовам укладеного Договору та чинного законодавства., і просить суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 28.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі у судове засідання не з`явилися, його представник підтримав позовні вимоги, зазначив, що земельна ділянка, яка належить на праві власності позивачам, незаконно перейшла в оренду ТОВ «ВП «Полісся», оскільки додаткову угоду до договору оренди землі їх померла мати за життя особисто не підписувала, з нею як з власником земельних ділянок не узгоджували умови вказаної додаткової угоди. Крім того, представник позивача вказує, що ТОВ «ВП «Полісся» не мало права передавати ТОВ «Поділля Агропродукт» земельні ділянки в оренду без згоди власника, що суперечить вимогам ст. 520 ЦК України. Представник наголошує, що оскільки додаткова угода є неукладеною, тому у відповідачів не виникало право оренди. Таким чином, представник позивача просить суд позовні вимоги, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 1 - ТОВ «ВП «Полісся» заперечив проти позовних вимог, вказав, що державна реєстрація права оренди земельної ділянки є офіційним визнанням такого права оренди. Державний реєстратор при здійсненні реєстрації перевіряє справжність підписів на документах, належність таких документів і лише тоді здійснює дії, передбачені законодавством, щодо державної реєстрації права оренди за орендарем. Крім того, представник відповідача 1 наголошує, що відчуження права оренди не потребує згоди власника земельної ділянки. Представник відповідача 2 - ТОВ «Поділля Агропродукт» у судовому засіданні вказав, що додаткова угода, укладена між померлою матір`ю позивачів та ТОВ «ВП «Полісся», неоспорена, а значить є чинною. Крім того, позивачі як нові власники земельної ділянки після її успадкування не направили повідомлення орендарю про перехід земельних ділянок у їх власність. Представник відповідача 2 просив суд врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.09.2024 у справі №179/935/22, та просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа ТОВ «Нива» подало до суду заяву, де просило розгляд справи здійснювати без його участі. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 29.09.2025. У зв`язку з відсутністю технічної можливості проведення судового засідання 29.09.2025 у справі в режимі відеоконференції, що підтверджено Актом про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку від 29.09.2025, що у свою чергу унеможливлює участь представників учасників справи під час проголошення судового рішення, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне. 02 червня 2021 року приватним нотаріусом Ємільчинського районного нотаріального округу Житомирської області Петрук С.П. видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом (зареєстровані в реєстрі відповідно за №759, №756), відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] отримали спадщину після своєї матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Спадщина, на яку було видані вказані свідоцтва складається з земельної ділянки площею 3,0138 гектарів за кадастровим номером: 1821785200:01:000:0336, що розташована на території Рясненської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області. Земельна ділянка має цільове призначення: ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У свідоцтвах зазначено, що вони видані позивачам на 1/2 (одну другу) частку вищевказаної земельної ділянки (а.с.11-14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 13.02.2025, земельна ділянка з к.н. 1821785200:01:000:0336 площею 3,0138 га перебуває в оренді в ТОВ «Виробниче підприємство «Полісся» (далі - ТОВ «ВП «Полісся») (номер запису про інше речове право: 42290370). Згідно з інформацією про документи іншого речового права, 24.06.2012 було укладено договір оренди землі, де орендарем виступало ТОВ «Нива». Право оренди на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ТОВ «ВП «Полісся», дата реєстрації 25.04.2014, в графі «строк дії» у розділі «актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права» вказано «договір укладено строком на 15 років, сплив якого починається з моменту укладення додаткової угоди до договору оренди землі» (а.с.15-16). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, земельна ділянка за кадастровим номером 1821785200:01:000:0336 площею 3,0138 га, належить на праві оренди ТОВ «Поділля Агропродукт» на підставі договору оренди землі №б/н від 24.06.2012, договору відчуження (продажу) права оренди земельних ділянок №1 від 12.03.2025 (а.с.32-33). Позивачі стверджують, що померла мати [PERSON] не підписувала додаткову угоду та не передавала в оренду земельну ділянку ТОВ «ВП «Полісся». Оскільки така додаткова угода є неукладеною, отже у ТОВ «ВП «Полісся» на момент підписання договору відчуження ТОВ «Поділля Агропродукт» права оренди земельних ділянок з кадастровим номером 1821785200:01:000:0336 було відсутнє право оренди такої земельної ділянки. Відповідно, позивач наполягає, що ТОВ «ВП Полісся» неправомірно користувалося земельною ділянкою, відтак неправомірно передало право оренди щодо землі ТОВ «Поділля Агропродукт», у якого на даний час відсутнє право оренди вказаної земельної ділянки. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне. Згідно з статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом\~статті 207\~ЦК України\~(в\~редакції на\~час виникнення\~спірних відносин)\~правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони.\~Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку.\~Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою\~статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень частини першої\~статті 640 ЦК України\~слідує, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Частиною першою\~статті 93 Земельного кодексу України\~встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (стаття 15 Закону України «Про оренду землі»). Статтями 125 і 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із положень ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~слідує, що державній реєстрації прав підлягає право оренди земельної ділянки. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права. У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами. Цивільне законодавство встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами. Отже, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, наявність підпису підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору. Право оренди це один із видів речового права на чуже майно, в тому числі на земельну ділянку, яке складається з права тимчасового володіння та користування майном. Відносини, пов`язані з орендою землі, здійснюються на договірних засадах. За своєю правовою природою договір оренди землі є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої орендодавець зобов`язується передати орендареві земельну ділянку у строкове володіння та користування, а орендар, у свою чергу, зобов`язується використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням для особистої мети та вносити орендодавцеві плату за землю (орендну плату). Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. За загальним правилом договір оренди землі є укладеним з моменту, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов, а саме з моменту підписання ними договору. Разом із тим, якщо інше не передбачено умовами договору, цей договір набирає чинності з часу державної реєстрації права оренди земельної ділянки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Якщо сторони не досягли згоди з істотних умов договору оренди землі, то такий договір є неукладеним, тобто такий, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Проте, під час судового розгляду справи позивачами не доведено факт відсутності волевиявлення у матері позивачів [PERSON] на підписання з ТОВ «ВП «Полісся» Додаткової угоди від 01.01.2018 до Договору оренди землі №б/н від 24.06.2012 (а.с.97). Тому, виходячи з принципів презумпції правомірності правочину, передбаченого ст. 204 ЦК України, суд дійшов до висновку, що орендодавець [PERSON] була вільною в укладенні договору та виборі орендаря, умови (пункти) договору визначені на розсуд сторін (орендодавця та орендаря), погоджені ними. При цьому, суду не надані докази того, що з часу укладення Додаткової угоди від 01.01.2018 про заміну сторони та внесення змін до до Договору оренди землі №б/н від 24.06.2012, і до дня своєї смерті, що настала [INFO] , [PERSON] самостійно чи через своїх представників оспорювала вказаний правочин у судовому порядку. Крім того, клопотань про призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи для встановлення факту непідписання матір`ю позивачів Додаткової угоди від 01.01.2018, позивачі не заявляли. У постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2014 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), зазначено, що встановлення факту не підписання договору оренди земельної ділянки не повинно ґрунтуватися на припущеннях. А установлення факту не підписання договору, як правило, можливе зав допомогою відповідної судово-почеркознавчої експертизи. При цьому, суд зазначає, що водночас у постанові від 26 жовтня 2022 року (справа №227/3760/19-ц) Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах\~глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від16червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 дійшли висновку про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами. Водночас, як встановлено судом та не спростовано самими позивачами, [PERSON] отримувала від ТОВ «ВП «Полісся» протягом періоду 2018 року орендну плату за користування земельною ділянкою, що передбачена оспорюваною додатковою угодою № б/н від 01.01.2018 про заміну сторони та внесення змін до договору оренди землі № б/н від 24.06.2012, що підтверджено наданими відповідачем 2 копіями видаткового касового ордеру та відомості на виплату готівки (а.с.95-96). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 567/1437/19 (провадження № 61-18670св21) Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій у цій справі про відмову у задоволенні позову про визнання договорів оренди землі недійсними, у тому числі, з тих підстав, що орендар користувався спірними земельними ділянками і виконував свої зобов`язання за договором в частині сплати орендної плати. Аналогічної позиції дотримався Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 у справі №179/935/22, де зазначив, що визнання орендодавцем обставин отримання орендної плати відповідно до умов договору може підтверджувати обізнаність його про наявність договору оренди землі. Отже, отримуючи орендну плату після укладення Додаткової угоди від 01.01.2018 померла мати позивачів фактично додатково висловила волевиявлення на продовження договірних відносин сторін вже між нею та ТОВ «ВП «Полісся», а тому у ТОВ «ВП «Полісся» були правові підстави на використання її земельних ділянок. Щодо тверджень позивачів про відсутність права оренди земельних ділянок у ТОВ «Поділля Агропродукт», суд зазначає наступне. Позивачі вказують, що у зв`язку з тим, що ТОВ «ВП «Полісся» не мало статусу користувача цими земельними ділянками в силу відсутності за ним права оренди, оскільки померла мати позивачів [PERSON] за життя не підписувала додаткової угоди, тому ТОВ «ВП «Полісся» не мало права укладати з ТОВ «Поділля Агропродукт» договір відчуження (продажу) права оренди земельної ділянки. Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено наявність права оренди у ТОВ «ВП «Полісся» земельної ділянки з кадастровими номерами 1821785200:01:000:0336 площею 3,0138 га, на підставі додаткової угоди № б/н від 01.01.2018 про заміну сторони та внесення змін до договору оренди землі № б/н від 24.06.2012, укладеної між [PERSON] , ТОВ «Нива» та ТОВ «ВП «Полісся» (а.с.97) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 18.04.2025 земельна ділянка за кадастровим номером 1821785200:01:000:0336 площею 3,0138 га, належить на праві оренди ТОВ «Поділля Агропродукт» на підставі договору відчуження (продажу) права оренди земельних ділянок №1 від 12.03.2025 (а.с. 32-33). Згідно з частиною 5 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством. Таким чином, земельна ділянка з кадастровими номерами 1821785200:01:000:0336 площею 3,0138 га, на даний час належать на праві оренди ТОВ «ПОДІЛЛЯ АГРОПРОДУКТ», на підставі укладеного відповідно до вимог законодавства договору про відчуження права оренди земельних ділянок, що стало підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі. При цьому погодження власника земельної ділянки закон не вимагає. Отож, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання відсутнім права оренди у Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЛЯ АГРОПРОДУКТ» на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 1821785200:01:000:0336, площею 3,0138 га, не підлягає до задоволення, оскільки вказане право оренди зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі чинних договорів. Зокрема, Договір оренди землі №б/н від 24.06.2012, укладений [PERSON] з ТОВ «Нива», Додаткова угода до Договору оренди №б/н від 01.01.2018, укладена між [PERSON] , ТОВ «Нива та ТОВ «ВП «ПОЛІССЯ», Договір відчуження (продажу) права оренди земельних ділянок №1 від 12.03.2025, укладений між ТОВ «ВП «ПОЛІССЯ» та ТОВ «Поділля Агропродукт», є чинними, дійсність та правомірність вказаних договорів презюмується та позивачами не доведено, які саме права орендодавців порушені та можуть бути ефективно відновлені визнанням відсутнім права оренди земельної ділянки в ТОВ «Поділля Агропродукт». Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2\~ст. 13 ЦПК). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1\~ст. 83 ЦПК). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків (ч.ч. 1, 2\~ст. 76 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК). Отже обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Позивачі не надали суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження та обгрунтування своїх позовних вимог, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачами, не підлягають розподілу.

Outcome: dismissed