Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача Очеретинської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області та просять суд визнати за ними право спільної сумісної власності подружжя на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,1759 га, з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, до складу яких входять житловий будинок літ А-1, сіни літ. А, погріб літ пд., літня кухня літ Б, гараж літ. В, вбиральня літ. Г, сарай літ. Д, ворота № 1, огорожа № 2, огорожа № 3. В обґрунтування вимог позивачами зазначено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 13.11.2001 [PERSON] належить на праві власності житловий будинок за вказаною адресою та земельна ділянка площею 0,1759 га, що було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Донецька. Позивачі з 20 серпня 1994 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, а отже вказана нерухомість на підставі ст. 22 КпШС України належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України вони змушені були виїхати з місця свого проживання та будучи потенційними отримувачами компенсації для відновлення свого будинку, звернулися до державного реєстратора виконкому Лозівської міської ради Харківської області , рішенням якого від 04.10.2024 отримали відмову з огляду на відсутність відомостей про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та неможливість підтвердити чи спростувати державну реєстрацію права власності через тимчасову окупацію Донецького району Донецької області. Тому просять задовольнити вимоги. Ухвалою суду\~від 04\~серпня 2025\~року прийнято\~до розгляду\~позовну заяву\~та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 15 вересня 2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У судове засідання сторони не з`явилися. Згідно поданої до суду заяви, позивачі [PERSON] та [PERSON] просять проводити розгляд справи за їх відсутності, на вимогах наполягають. Представник відповідача Очеретинської селищної військової адміністрації Покровського району Донецької області звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника за наявними матеріалами справи, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] та [PERSON] з 20 серпня 1994 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 листопада 2001 року, [PERSON] купила житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 30,4 кв.м., з побутовими та господарськими будівлями та спорудами, до складу яких входять житловий будинок літ А-1, сіни літ. а, погріб літ пд., літня кухня літ Б, гараж літ. В, вбиральня літ. Г, сарай літ. Д, ворота № 1, огорожа № 2, огорожа № 3. Право власності на вказаний будинок було зареєстровано 15 листопада 2001 року за [PERSON] . Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, про що свідчить штам бюро на зворотному боці договору. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 листопада 2001 року, [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,1759 гектарів для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , про що 09 січня 2002 року [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 114484. Вирішуючи справу про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, придбаного у власність у 2001 році, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України, суд керується положеннями КпШС України, що діяв на момент її придбання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15, а також ЦК УРСР 1963 року, що регулювало відносини з придбання власності. Згідно частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року, за загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором, а відповідно до статті 153\~ЦК УРСР\~1963\~року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 №399/2839, регулювала порядок реєстрації права власності на нерухоме майно станом на дату придбання позивачами домоволодіння та земельної ділянки (2001 рік) і пункти 1.5-1.7 вказаної Інструкції були дотримані ними, право власності зареєстровано у встановленому на той час чинним законодавством порядку, що підтверджується штампом Бюро технічної інвентаризації м. Донецька на договорі. Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України, яка встановлює презумпцію віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Системним аналізом норм КпШС суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, визначаючи правовий режим належності майна до спільної сумісної власності подружжя суд перевіряє не тільки факт придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні за змістом положення викладені у ЦК та СК України. Так, статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ураховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За відсутності вимоги, судові витрати слід залишити за позивачами.

Outcome: approved