Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на транспортний засіб, мотивуючи свої вимоги тим , що у 2012 році [PERSON] с. Княгиничі Рогатинського Івано-Франківської області було придбано у громадянина [PERSON] , [INFO] , транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер [NUMBER] , 1995 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] , за ціною 5 000 доларів США. На момент покупки транспортного засобу [PERSON] запевнив Позивача у тому, що згодом переоформить на нього право власності на автомобіль у МРЕВ ДАІ. Однак, через якийсь час [PERSON] розірвав шлюб із дружиною, з якою проживав у с. Княгиничі, та переїхав на постійне місце проживання у один із населених пунктів Косівського району Івано-Франківської області. Будь-який зв`язок із [PERSON] позивач надалі втратив та продовжував користуватись придбаним автомобілем на підставі переданого йому [PERSON] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Позивач у 2012 році добросовісно заволодів автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер [NUMBER] . Упродовж наступних 13 років і по даний час продовжує відкрито, безперервно володіти і користуватись рухомим майном більше як п`ять років. Кожного дня використовує автомобіль для особистих поїздок в межах території України, за власні кошти здійснює його ремонт та ніяких дій для приховування цього факту не вчиняє. [INFO] [PERSON] помер, що унеможливлює для позивача провести в установленому законом порядку державну реєстрацію права власності на зазначений вище автомобіль за собою, та є приводом звернення до суду із вказаним позовом. Правонаступниками після смерті [PERSON] як спадкоємці першої черги при спадкуванні за законом є його діти син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] немає. За свого життя [PERSON] заповіту не складав. [PERSON] та [PERSON] спадкових прав після смерті свого батька [PERSON] на будь-яке належне йому майно не оформляли і наміру здійснити таке оформлення на даний час не мають. Просить позов задоволити та визнати за ним право власності на транспортний засіб за набувальною давністю в прядку статті 344 ЦК України. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачі відзив на позовну заяву не надали. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , що брали участь в розгляді справи в режимі відеоконференції в повному розмірі підтримали заявлені позовні вимоги, які просили задоволити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, подали суду заяви (а.с.71, 73) про визнання позовних вимог та розгляд справи без їх участі. Суд вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи вважає, що заявлені вимоги позивача не підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав: судом встановлено, що позивач з 2012 року по даний час користується транспортним засобом - автомобілем марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер [NUMBER] , 1995 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] . З пояснень у судовому засіданні позивача та його представника встановлено, що вказаний транспортний засіб [PERSON] придбано в 2012 році у громадянина [PERSON] , [INFO] за суму 5000 доларів США Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер [NUMBER] , 1995 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] (а.с.20-34) ринкова вартість загального пасажирського автомобіля складає 167231 грн. Долученим до матеріалів справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.35) вбачається, що власником автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер [NUMBER] , 1995 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] являється [PERSON] . Відповідно до отриманої судом інформації із Територіального сервісного центру 2642 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях за № 31/28/27-15379-2025 від 03.09.2025 р згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВС України станом на 03.09.2025 року транспортний засіб з державним номерним знаком [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] [INFO] , жит. с. Прокурава Космацької громади. Як вбачається із копії свідоцтва про смерть (а.с.52) [PERSON] [INFO] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 14 від 25.01.2017 року у Космацькій сільській раді Косівського району Івано-Франківської області. Відповідачі в справі, [PERSON] та [PERSON] являються дітьми померлого [PERSON] та відповідно є спадкоємцями першої черги за законом. За поданими до суду заявами (а.с. 71, 73) відповідачі не висловлюють заперечень щодо задоволення позовних вимог позивача. В матеріалах справи відсутні відомості про прийняття спадщини відповідачами після смерті їх батька . За вимогами ст..1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020року у справі №\~552/1354/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №\~910/17274/17\~та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №\~755/16913/16-ц. Оскільки, позивачу в справі, [PERSON] було достеменно відомо хто саме був та є власником спірного майна- автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер [NUMBER] , 1995 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] , то в даному випадку відсутні підстави для набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Суд не може порушуючи вимоги законодавства замінити собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на майно та визнати на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтаке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що спірний автомобіль фактично був придбаний [PERSON] у батька відповідачів, [PERSON] в 2012 році , і з того часу позивач постійно користується вказаним автомобілем на підставі переданого йому власником техпаспорту. Окрім того позивач з моменту придбання автомобіля у 2012 році позивач постійно стежив за його технічним станом та проводив поточні ремонтні роботи, а також оплачував страхові поліси. Окремо суд зауважує, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється зокрема із врахуванням вимог ст.655 ЦК України та загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200(далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з пунктами 12, 16, 17 Порядку № 1200 оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держпродспоживслужбі бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передача техпаспорту на вищевказаний транспортний засіб без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка отримала техпаспорт. Встановлені у справі фактичні обставини та висновки, а саме що позивач не є добросовісним набувачем майна, оскільки набувши право користуванням транспортним засобом на підставі усної домовленості, він достеменно знав, що вказане майно належить на праві власності іншій особі [PERSON] , і таке неможливо переоформити без власника. Відтак незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, позивач не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном, що унеможливлює набуття ним права власності на транспортний засіб за набувальною давністю на підставі ч. 1ст. 344 ЦК України, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі наведеного, ст.344, ст. 655, ст.1216 ЦК України,

Outcome: dismissed