Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

30 травня 2024 року Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТ БАНК» до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника - [PERSON] , треті особи - [PERSON] , Служба у справах дітей Одеської міської ради про виселення, у якій позивач просить виселити [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , які зареєстровані або проживають у квартирі (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також вирішити питання про розподіл судових витрат.. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 21 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Залучено в якості третіх осіб ССД ОМР та Орган опіки та піклування ПРА ОМР. Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 10 липня 2024 року. Підготовче засідання, призначене на 10 липня 2024 року не відбулося у зв`язку із відсутністю в приміщенні суду електропостачання, що підтверджується довідкою. Підготовче засідання по справі відкладено на 29.08.2024 року. 16 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли пояснення третьої особи - [PERSON] . 23 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] в особі законного представника - [PERSON] , у якій заявник просив відмовити у задоволенні позову. Підготовче засідання, призначене на 10 липня 2024 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої - судді Косіциної В.В. на лікарняному, що підтверджується довідкою. Підготовче засідання відкладено на 09 жовтня 2024 року. У підготовче засідання, призначене на 09 жовтня 2024 року учасники справи - не з`явилися. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд на 11 листопада 2024 року. У підготовче засідання, призначене на 11 листопада 2024 року учасники справи - не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 06 лютого 2025 року. 02 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли заперечення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на пояснення третьої особи, у якому заявник просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. 12 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача - Будьоного Віталія Сергійовича про залучення співвідповідача у справі, у якому заявник просив залучити в якості співвідповідача у справі [PERSON] . Разом із клопотанням до суду надійшла уточнена позовна заява АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника - [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Одеської міської ради та Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення та визнання дій іпотекодавця протиправними, у якій позивач просить суд: - виселити [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , які зареєстровані або проживають у квартирі (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати протиправними дії [PERSON] щодо надання згоди на реєстрацію [PERSON] та [PERSON] у квартирі (предмет іпотеки), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підготовче засідання, призначене на 06 лютого 2025 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої - судді Косіциної В.В. в нарадчій кімнаті, що підтверджується довідкою. Засідання по справі відкладено на 13 березня 2025 року. У підготовче засідання, призначене на 13 березня 2025 року з`явився представник позивача та третя особа - [PERSON] . Ухвалою суду від 13 березня 2025 року залучено в якості відповідача у справі [PERSON] . Прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. Встановлено відповідачам строк для подання відзиву. Відкладено підготовчий розгляд справи на 14 квітня 2025 року та пізніше відкладено на 13 травня 2025 року. 24 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника Служби у справах дітей Одеської міської ради про розгляд справи без участі. 28 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 12 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. У підготовче засідання, призначене на 13 травня 2025 року з`явився представник позивача та представник ПРА ОМР. Ухвалою суду від 13 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 24 червня 2025 року. У судове засідання, призначене на 24 червня 2025 року з`явився представник позивача та відповідач - [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання у зв`язку із першою неявкою відповідачів відкладено розгляд справи на 11 вересня 2025 року. У судове засідання, призначене на 11 вересня 2025 року з`явився представник позивача, відповідачі - [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що вступна та резолютивна частини рішення будуть проголошені 22 вересня 2025 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Щодо позовної вимоги про виселення, суд зазначає наступне. Згідно інформаційної довідки з ДРРП від 22.09.2025 року №444480252, за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: [ADDRESS] , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 20.08.2003 року, реєстровий номер - 1101. 21 лютого 2006 року, тобто, після набуття права власності на квартиру [ADDRESS] , між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №К4H0GA00000012, за яким банк зобов`язався надати позичальнику грошову кошти шляхом надання готівкою через касу строком до 20.02.2010 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 351 000 Доларів США на наступні цілі: придбання приміщень, а також у розмірі 15 049,21 гривень на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 Договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту щомісячно у період сплати у розмірі 0,20% від суми наданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 Договору. У п.1.3. Даного договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором відступає іпотека квартири [ADDRESS] та нежитлове підвальне приміщення №515 у будинку [ADDRESS] тощо. З метою забезпечення виконання зобов`язання, 27 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого було надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.6 Договору, в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем. У п.2 Договору вказано, що за цим договором забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором від 21.02.2006 року №№К4H0GA00000012. Відповідно до п.6 Договору, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку, зокрема, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року у справі №2-4929/10, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21.02.2006 року № К4H0GA00000012 у розмірі 437 532,51 Доларів США звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» усіх повноважень, необхідних для продажу. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №П1-257607-ю/л, у квартирі [ADDRESS] ,, зареєстровані, зокрема: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] . 16 лютого 2024 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до [PERSON] та [PERSON] із досудовими вимогами, у яких просили в тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги добровільно звільнити квартиру [ADDRESS] . Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 13 травня 2008 року у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства», від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), а й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Отже, цією нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Зазначена позиція висловлена у постанові ВП ВС від 10 вересня 2025 року у справі № 761/12175/23. У зазначені постанові констатовано, що виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається, крім випадків, коли об`єкт нерухомого майна, де зареєстровані особи було придбане за рахунок кредитних коштів. Як вже було встановлено, об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] набутий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2003 року, реєстровий номер - 1101, тобто, за 3 роки до моменту укладання кредитного та іпотечного договору. Зі змісту кредитного договору від 21 лютого 2006 року №К4H0GA00000012 вбачається, що позичальник отримав його на наступні цілі: придбання приміщень. При цьому, у договорі чітко не визначено, на купівлю яких саме приміщень було отримано зазначені грошову суму. 25 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору від 21.02.2006 року № К4H0GA00000012, за якою банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 19.02.2009 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 400 000,00 доларів США на наступні ціні: ремонт в офісному приміщенні, придбання земельної ділянки, а також у розмірі 4 027,37 Доларів США на сплату страхових платежів. Тобто, ні у кредитному договорі ні у додатковій угоді до нього не визначено, що зазначений кредитний договір було укладено для купівлі [PERSON] об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене також не було доведено позивачем під час розгляду справи. Оскільки, право власності на квартиру [ADDRESS] набуто [PERSON] за 3 роки до моменту укладення кредитного договору та до моменту укладання іпотечного договору, підстав вважати, що зазначений об`єкт нерухомого майна був придбаний за рахунок кредитних коштів - немає. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Тому, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що спірний об`єкт нерухомого майна, де зареєстровані відповідачі був придбаний за рахунок кредитних коштів, суд вважає позивач повинен був в сутність ч.2 ст.109 ЖК України звертатися до суду із позовом про виселення з одночасним наданням житлового приміщення. В той же час, заявлення позовної вимоги про виселення на думку суду не є належним способом захисту в даному конкретному випадку. Відповідно до правової позиції, висловленої к постанові КЦС ВС від 22 лютого 2023 року у справі №686/6902/16-ц, сама по собі реєстрація особи у будинку не є підтвердженням наявності права користування цим майном. Звертаючись до суду із позовом, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі проживають у спірному об`єкті нерухомого майна, зокрема, на надано акту державного (приватного виконавця, фото-, відео, які б підтверджували факт проживання відповідачів у зазначеному об`єкті нерухомого майна, заяви-звернення до поліції, відповіді з поліції тощо). Більше того, одним із відповідачів є неповнолітній - [PERSON] , [INFO] . Згідно з вимогами, установленими частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначає Порядок проведення органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. Отже, усталеним є підхід в застосуванні статті 19 СК України, який полягає у тому, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, висловленим в постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 559/1215/19-ц, висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору. У справі, що переглядається, до участі у розгляді справи не залучено органу опіки та піклування, участь якого у цій категорії справ є обов`язковою. Як наслідок, у справі відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору у цій справі, а саме: щодо можливості виселення малолітнього [PERSON] із спірного житлового приміщення. Відсутність такого письмового висновку органу опіки та піклування колегія суддів Верховного Суду оцінює як порушення, що могло призвести до неправильного вирішення судового спору (такий висновок зроблено КЦС ВС від 22 січня 2025 року у справі №359/12709/21). Так, судом під час вирішення питання про відкриття провадження було залучено в якості третьої особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради задля отримання висновку про доцільність виселення неповнолітньої особи. Зазначений доказ не було надано позивачем під час розгляду справи. Тому, виселення [PERSON] за відсутності висновку Органу опіки та піклування ПРА ОМР може призвести до неправильного вирішення судового спору. Враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, відсутність доказів, на підтвердження реального проживання відповідачів в спірному об`єкті нерухомого майна, а також відсутність висновку органу опіки та піклування про доцільність виселення неповнолітньої особи, суд доходить до висновку про те, що підстави для задоволення позову в частині виселення - відсутні. Щодо позовної вимоги про визнання дій іпотекодержателя протиправними, суд зазначає наступне. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №П1-257607-ю/л, у квартирі [ADDRESS] ,, зареєстровані, зокрема: - [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації особи - 07.10.2022 року; - [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації особи - 18.10.2016 року. Позовна заява в цій частині мотивована тим, що [PERSON] порушив вимоги іпотечного договору, надавши згоду на реєстрацію будь-яких осіб в предметі іпотеки. Дійсно, відповідно до п.17.11 Договору, іпотекодавець зобов`язався не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (п. 3); сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п. 4); запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (п. 5). Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Частиною 6 ст. 84 ЦПК України встановлено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Проте, позивачем під час розгляду справи не надано належним чином засвідченої копії реєстраційних справ щодо реєстрації місця проживання відповідачів об`єкті нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Клопотання про витребування з Департаменту надання адміністративних послуг зазначеної реєстраційної справи - не заявлялося. Зазначене у своїй сукупності не дає суду встановити підстави реєстрації місця проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] , в тому числі, чи наявна там згода [PERSON] на реєстрацію місця проживання відповідачів. Також, відсутність реєстраційної справи унеможливлює встановлення у зазначеній справі інших документів, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема, наявність або відсутність згоди іпотекодержателя на реєстрацію місця проживання відповідачів, наявність/відсутність нотаріально-засвідченої заяви відповідачів на їх зняття з місця реєстрації у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що позивачем не доведено факту порушень [PERSON] умов п.17.11 іпотечного договору, а тому суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed