Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності частину спадкового майна. В обґрунтування позову зазначила що, [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після її смерті позивачка прийняла спадщину та оформила спадкові права на частину спадкового майна, а саме на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №78652586 від 08.10.2024 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серія НТО 271603 від 08.10.2024 року, витягом з Державного реєстру речових прав №398297328 від 08.10.2024 року. Однак, звернувшись до нотаріуса із заявою про оформлення своїх спадкових прав, позивачкою було з`ясовано, що земельна ділянка під двоквартиним будинком належить на праві спільної сумісної власності спадкодавиці та відповідачці [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 09.04.2013 року, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2202489 від 09.04.2013 року, рішенням Володимирецької селищної ради Рівненської області від 09.06.2009 року №916 «Про передачу в спільну сумісну власність земельної ділянки» та рішенням Володимирецької селищної ради Рівненської області від 29.11.2012 року №682 «Про уточнення рішення Володимирецької селищної ради Рівненської області від 09.06.2009 року №916 «Про передачу в спільну сумісну власність земельної ділянки». Відповідно, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом роз`яснювальним листом від 08.10.2024 року, оскільки не визначені частки співвласників на вказану земельну ділянку. Іншої можливості відновити своє право на частину спадкового майна [PERSON] , не має, що і стало підставою для звернення до суду. Вказаний позов [PERSON] , надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 21.11.2024 року. Ухвалою суду від 30.12.2024 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. 12.03.2025 року відповідачкою [PERSON] , було надіслано до суду відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що не заперечує проти визначення за позивачкою та нею як відповідачкою рівних часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку кадастровий номер №5620855100:01:017:0007, загальною площею 0,1099 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19.03.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача адвокат Карпач О.М., у судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про дату та місце розгляду справи, але надала суду заяву в якій просила справу розглядати у її відсутності, заявлені вимоги визнає в повному обсязі. За нормою п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом достовірно встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після її смерті позивачка [PERSON] , прийняла спадщину та оформила спадкові права на частину спадкового майна, а саме на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №78652586 від 08.10.2024 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серія НТО 271603 від 08.10.2024 року, витягом з Державного реєстру речових прав №398297328 від 08.10.2024 року. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 346 ч.11 ЦК України право власності припиняється в разі смерті. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно зі ст. ст. 1268, 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами ч. 1ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі котрої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В подальшому [PERSON] , звернувшись до нотаріуса із заявою про оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку, на якій знаходиться успадкована квартира, позивачкою було з`ясовано, що земельна ділянка під двоквартиним будинком належить на праві спільної сумісної власності спадкодавиці [PERSON] , та відповідачці [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 09.04.2013 року, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2202489 від 09.04.2013 року, рішенням Володимирецької селищної ради Рівненської області від 09.06.2009 року №916 «Про передачу в спільну сумісну власність земельної ділянки» та рішенням Володимирецької селищної ради Рівненської області від 29.11.2012 року №682 «Про уточнення рішення Володимирецької селищної ради Рівненської області від 09.06.2009 року №916 «Про передачу в спільну сумісну власність земельної ділянки». На підставі чого приватним нотаріусом Вараського районного нотаріального округу Рівненської області Гузоватою Н.В., було надано позивачці [PERSON] , лист №46/02-14 від 08.10.2024 року, яким нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки не визначені частки співвласників на вказану земельну ділянку. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.355, ч. 1 ст.356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Статтею 368ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з вимогами ч. 1ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч.1ст.86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з зазначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ч. 4 та ч. 5ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Оскільки один із співвласників даної земельної ділянки померла, то визначити частку у праві спільної сумісної власності не можливо, тому що немає можливості з`ясувати домовленість між співвласниками. Відтак, нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не міг визначити склад спадкового майна та на яку частку земельної ділянки необхідно видати свідоцтво, тоді виділити частку у відповідності до часток у земельної ділянки можливо тільки в судовому порядку. Судді ВС підкреслили, що відповідно до частини першоїстатті 25 ЦК Україниздатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четвертастатті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Домовленості між померлою [PERSON] , та [PERSON] , про розподіл часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку з кадастровим №5620855100:01:017:0007 не було. Згідно п.г ч.1 статті 87 Земельного кодексу України «Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Пленум Верховного Суду України у п. 21Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. За таких обставин, частка [PERSON] , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий номер №5620855100:01:017:0007, площею 0,1099 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , складає 1/2 частин, так як і померлій [PERSON] , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий номер №5620855100:01:017:0007, площею 0,1099 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] складає 1/2 частин. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України «Про нотаріат», Наказом Мінюсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону України «Про нотаріат». Разом з тим, видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак слід припустити, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься в суді. З огляду на те, що після смерті [PERSON] , якій на праві спільної сумісної власності разом з відповідачкою [PERSON] , належала земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , спадкоємець [PERSON] , не може належним чином оформити свої права на частину вказаної земельної ділянки, оскільки на момент смерті спадкодавиці частка у спільній сумісній власності не була визначена, відтак належним способом захисту буде визнання за [PERSON] , права власності на 1/2 вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, та слід визначити, що розмір частки [PERSON] , на земельну ділянку кадастровий номер №5620855100:01:017:0007, площею 0,1099 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 1/2 частки такої земельної ділянки, що є наслідком припинення спільної сумісної власності вказаної земельної ділянки. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивачка не ставить.

Outcome: approved