Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування\~своїх вимог\~позивачка посилається\~на те,\~що 20\~липня 2009\~року [PERSON] ,\~ [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 8 та видано свідоцтво про шлюб. Від шлюбу мають спільних синів: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] ; а також доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Наразі вона разом з дітьми проживає окремо від відповідача. На час подання позовної заяви шлюбні відносини фактично припинені з вересня 2021 року та подано позовну заяву про розірвання шлюбу, справа розглядається в Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області, що підтверджується відомостями про справу № 182/1883/22 з офіційного сайту Судової влади України. За час перебування у шлюбі зі [PERSON] , за договорами купівлі-продажу ними було придбано об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок, загальною площею 49,70 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, та земельну ділянку, загальною площею 2402 кв.м., кадастровим номером 1222985500:015:0005, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] за взаємною згодою, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 28.09.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10144883 від 28.09.2013 року, договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28.09.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10146004 від 28.09.2013 року. Після фактичного припинення подружнього життя виникла необхідність поділу майна подружжя, оскільки відповідач не визнає її право на частину майна, набутого у період перебування в шлюбі. Відповідач в добровільному порядку не визнає її право на частини житлового будинку, загальною площею 49,70 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, та земельної ділянки, загальною площею 2402 кв.м., кадастровим номером 1222985500:015:0005, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , не допускає її до будинку, а тому вона вимушена звернутись до суду з позовною заявою. Факт недопуску [PERSON] до житлового будинку відповідачем підтверджується актом про недопущення до житлового приміщення від 12.10.2022 року. Так, в акті про недопущення до житлового приміщення від 12.10.2022 року зазначено, що 12 жовтня 2022 року [PERSON] , приїхавши за адресою колишнього місця проживання: [ADDRESS] , не змогла потрапити до будинку, так як її чоловік [PERSON] , вчергове, не допустив її до приміщення. Застосувавши фізичну силу, гр. [PERSON] виштовхав гр. [PERSON] за межі присадибної ділянки, при цьому, вів себе агресивно та вживав нецензурну лексику, як по відношенню до дружини [PERSON] , так і відносно депутата та представника органу опіки та піклування. Наразі, з 04 вересня 2022 року, [PERSON] разом з дітьми вимушена проживати у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 12.10.2022 року. Тому, з урахуванням вищевикладеного, вона звертається до суду з вимогою: 1. Визнати житловий будинок, загальною площею 49,70 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, та земельну ділянку, загальною площею 2402 кв.м., кадастровим номером 1222985500:015:0005, в [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . А також виділити житловий будинок, загальною площею 49,70 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, та земельну ділянку, загальною площею 2402 кв.м., кадастровим номером 1222985500:015:0005, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , у власність [PERSON] , [INFO] . Крім того, стягнути зі [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , грошову компенсацію вартості частини житлового будинку, загальною площею 49,70 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, та земельної ділянки, загальною площею 2402 кв.м., кадастровим номером 1222985500:015:0005, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 115 900,00 грн. І судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн., витрат на оплату здійснення незалежної оцінки у розмірі 1 000,00 грн., витрат на сплату судового збору 1 159,00 грн., стягнути зі [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Вищевказана ухвала суду відповідачу була направлена за адресою його місця проживання (перебування) та запропоновано йому протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали надіслати на адреси суду та позивача відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.68). Відповідач [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, 06 лютого 2023 року надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне. Він частково визнає позов стосовно вимог про визнання житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки спільною частковою власністю подружжя. Щодо інших позовних вимог заперечує. Для нього стало великою несподіванкою звернення його дружини до суду, оскільки вона жодного разу не зверталась до нього з приводу поділу майна. Тим більше, що він ніколи й не заперечував право позивачки на 1/2 частину будинку та земельної ділянки. Твердження позивачки про не допуск її в будинок є неправдивим, бо позивачка сама, за власним бажанням, переїхала жити до своїх батьків. Він, навпаки, благав її повернутись до нього. Акти про не допуск позивачки до будинку вважає фальшивими. Такого випадку взагалі не було. Позивачка працює в органах опіки та піклування і є зацікавленою особою у складанні актів. Вважає, що особи, які склали акт, склали його на прохання позивачки. Його протиправні дії про не допуск до будинку (як стверджує позивачка) не зафіксовані в правоохоронному органі, бо позивачка не викликала поліцію, тому просить суд визнати вказаний акт недостовірним доказом. Крім того, твердження позивачки про неподільність будинку та земельної ділянки не відповідає дійсності, оскільки їх поділити можливо і він проти цього не заперечує. Крім того, не погоджується й з оцінкою майна, яку подала до суду позивачка, бо вважає її завищеною. Більш того, не погоджується й з покладенням на нього судових витрат в повному обсязі, бо судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам. В підсумку просить суд позовні вимоги задовольнити частково лише в частині визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки. В інших позовних вимогах відмовити (а.с.92- 94). 23 червня 2025 року на адресу суду, через свого представника [PERSON] , відповідач також надав клопотання про долучення до матеріалів справи довідки про оціночну вартість об`єктів нерухомості: земельної ділянки та житлового будинку, оцінка яких не співпадає з оцінкою, наданою стороною позивача (а.с.180-188). В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, вищезазначена справа надійшла в провадження судді Кобеляцької - Шаховал І.О., про що була постановлена відповідна Ухвала суду від 30.09.2024 року (а.с.158) Сторони та їх представники, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, представники сторін [PERSON] та [PERSON] надали заяви про розгляд справи за відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1\~ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з нормами ст.60, 63\~СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно, набуте під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно норм ст.69, 70\~СК України та ст.372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина друга статті 372 ЦК України\~ та частина 1\~ статті 70 СК України\~ встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду. В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17, звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.п.22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення 1 абз.2 ч.1 ст.71 СК). Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилось про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема, щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме: про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Отже, коли особа звернулась до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (ВПВС 26.01.2021 року № 522/1528/15-ц (пункт 58). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема, й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (ВПВС від 19.01.2021 року № 916/1415/19 (пункт 6.13), 26.01.2021 року № 522/1528/15-ц (пункт 82). Як встановлено\~судом,\~20\~липня 2009\~року [PERSON] ,\~ [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 8 та видано свідоцтво про шлюб (а.с.7). Від шлюбу мають спільних синів: [PERSON] , [INFO] (а.с.8), і [PERSON] , [INFO] (а.с.9); а також доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.10). На теперішній час позивачка разом з дітьми проживає окремо від відповідача. На час подання позовної заяви шлюбні відносини фактично припинені з вересня 2021 року, в зв`язку з чим позивачкою подано позовну заяву про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі сторонами за договорами купівлі-продажу було придбано об`єкти нерухомого майна: - житловий будинок, загальною площею 49,70 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-13); - земельну ділянку, загальною площею 2402 кв.м., кадастровим номером 1222985500:015:0005, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] за взаємною згодою сторін, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 28.09.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10144883 від 28.09.2013 року, договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28.09.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10146004 від 28.09.2013 року. Після фактичного припинення подружнього життя виникла необхідність поділу майна подружжя, оскільки позивачка претендує на половину майна, набутого у період перебування в шлюбі. Оскільки позивачка [PERSON] під час провадження у справі вийшла заміж та у зв`язку з цим змінила прізвище на « [PERSON] », судом, за заявою представника позивача про зміну персональних даних (а.с.148-149), 28.10.2024 року було винесено ухвалу про заміну позивача [PERSON] на [PERSON] (а.с.164). Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.6\~ ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є житловий будинок, загальною площею 49,70 кв.м., та земельна ділянка, площею 2402 кв.м., по [ADDRESS] , які є спільною власністю подружжя та підлягають поділу. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що норми\~ СК України\~ у ст.ст.57,\~60\~ встановлюють загальні принципи нормативно-правового врегулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої\~ статті 57 СК України,\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу,\~але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні частково, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та відповідають вимогам чинного законодавства, що дає суду підстави для задоволення позову в частині визнання житлового будинку, загальною площею 49,70 кв.м., та земельної ділянки, площею 2402 кв.м., по [ADDRESS] спільним майном подружжя та виділення і визнання за кожним із подружжя по 1/2 частині вказаного майна.

Outcome: partial