Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] \~07.05.2025\~звернувся до\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси з\~позовом до\~Держави України\~в особі\~Державної казначейської\~служби України та просить: - стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди у розмірі 1\~870\~130,80 грн та відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 76\~400 грн, а всього 1\~946\~530,80 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.04.2017 позивача, який рухався на автомобілі належному батькові зупинити та достави до відділку поліції, де тримали майже сутки, не внісши про це записи. Автомобіль незаконно тримали на штрафмайданчику до 10.04.2017. 12.05.2017 слідчий [PERSON] протиправно провів обшук квартири позивача, у якій він мешкав з братом та батьками та забрав дві банківські карти, які не мали відношення до розслідування. 30.05.2017 [PERSON] повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, тобто у скоєнні тяжкого злочину, за який передбачено основне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна. Приморський районний суд м.Одеси у кримінальному провадженні №12017160500001757 від 01.04.2017 за обвинуваченням [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України (справа №522/12330/17) 22 листопада 2022 року постановив виправдувальний вирок, яким [PERSON] визнано невинним і виправданим за відсутності в діях складу правопорушення. Розгляд справи в суді тривав більше 5 років, оскільки прокурор Рибаков О.В. 25 разів не з`явився в судове засідання, чим перешкоджав суду здійснювати правосуддя. Апеляційну скаргу прокурора Рибакова О.В. суд розглядав майже три роки, адже прокурор 8 разів не забезпечив участь у судовому засіданні потерпілого та 2 рази не з`явився у судове засідання. Вирок суду першої інстанції залишений без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2025. Моральна шкода [PERSON] полягає у незаконному вилученні автомобіля та доставлення до відділу поліції та утримування там сутки, незаконного вилучення та обшуку телефона, незаконним тривалим обшуком квартири, яку позивач оцінює у розмірі 170\~000 грн, адже такі дії принижувала позивача, завдавали тривоги, внесли розбрат в його сім`ю та погіршили його репутацію серед рідних, сусідів та знайомих. Позивач вважає, що час перебування під слідством та судом слід рахувати не з моменту вручення підозри, а з 08.04.2017, тобто коли позивача доставлено до відділу поліції вперше, тому вказує, що перебував під слідством та судом 95 місяців і 19 днів, тобто більше 7 років. Перебування під слідство м та судом призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя. Позивачу завдано страждання у вигляді значних душевних переживань та мук, занепокоєнні, постійного нервування, сорому, приниженості, страху, відчаю. У позивача погіршилися стосунки з батьками, братом та знайомими. Враховуючи глибину страждань, позивач розраховує шкоду у подвійному розмірі, тобто розмір мінімальної заробітної плати множить на два, додаючи шкоду, завдану до вручення підозри, вираховує розмір моральних страждань у сумі 1\~870\~130,80 грн. За час перебування під слідством та судом позивач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 76\~400 грн. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 09.05.2025 відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі Одеську обласну прокуратуру та Головне управління національної поліції в Одеській області в якості третіх осіб, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання на 25.06.2025. До суду 27.05.2025 надійшов відзив Державної казначейської служби України в особі представника Майстрової А.В., згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначено, що Казначейство є неналежним відповідачем, адже відповідачем є держава України в особі органів, які завдали позивачу шкоду. Безпідставними є вимоги позивача про стягнення коштів з Єдиного казначейського рахунку, адже судове рішення не повинно містити відомостей про суб`єкта його виконання. Строк перебування [PERSON] під слідством та судом 93 місяці 29 днів, адже обраховується з моменту пред`явлення обвинувачення і до набранням вироком законної сили. Відповідач розрахував розмір моральної шкоди у розмірі 150\~346,70 грн (1\~600 грн х 93 місяці 29 днів). Витрати на правову допомогу не є тотожними моральній шкоді, не є збитками, тому не можуть бути стягнуті в іншому позовному провадженні. До суду 02.06.2025 надійшла відповідь на відзив, згідно якої вказує, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету, тому є належним відповідачем у справі. Позивач наполягає на перебуванні під слідством та судом 95 місяців 19 днів з 08.04.017 по 27.03.2025, адже з 08.04.2017 щодо нього проводилися слідчі дії. Витрати на правову допомогу понесені при розгляді справи 522/12330/17 протягом 95 місяців і 19 днів. 20.06.2025 надійшли письмові пояснення Одеської обласної прокуратури, подані прокурором Раковичем М.М., у яких відзначає, що прокуратура не отримувала чотири повістки та одне з засідань не відбулося не через неявку прокурора. Є помилковими доводи позовної заяви щодо початку відліку строку перебування під слідством та судом не з дня повідомлення про підзору 30.05.2017, а з 08.04.2017 дня, коли працівник поліції доставили позивача д Приморського РВ поліції. Строк перебування позивачем під слідством та судом складає з 30.05.2017 (повідомлення про підозру) по 27.03.2025 (набрання законної сили виправдувальним вироком),тобто 93 місяці та 26 днів. Мінімальний розмір відшкодування, на який може претендувати позивач за перебування під слідством та судом становить 750 933 грн. За відсутності рішення суду про визнання неправомірними дій слідчого щодо витребування в ході досудового розслідування (до оголошення підозри) інформації чи встановлення у такому рішенні факту незаконного вчинення процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, у позивача не виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом № 266/94-ВР. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту незаконного здійснення перелічених ним процесуальних дій, що виключає право на відшкодування шкоди за вказані дії. Позивачем не доведено належними доказами наявність та детальний розрахунок витрат у розмірі 76 400 грн, їх дійсність та розумність. Також третя особа наголошує, що на підставі постанови слідчого Приморського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області Клинч Я.О. від 30.05.2017 за дорученням Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Одеській області з метою надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] призначено адвоката Клименка А.А., від послуг якого згідно заяви від 30.05.2017 він відмовився. Таким чином, Одеська обласна прокуратура вважає, що підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди у сумі 1 870 130, 8 грн, відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 76 400 грн відсутні. До суду 24.06.2025 надійшли письмові пояснення Головного управління Національної поліції в Одеській області в особі представника Ясинецької Ю.А., згідно яких вказано, що обставини викладені у позові не обґрунтовують позовні вимоги [PERSON] , а лише містять його суб`єктивні міркування відносно певних подій, що мали місце. Під час огляду телефону позивач був присутній і отримавши телефон того ж дня назад написав на розписці, що претензій до працівників поліції немає, тому і шкоди моральної завдано не було. Автомобіль не належав позивачу, тому і його вилучення йому шкоди не завдало. Затримання позивача не відбувалося. Обшук у квартирі проводився за ухвалою слідчого судді під фіксацію та в присутності понятих, [PERSON] навіть не надав своїх заперечень щодо проведеного обшуку. Строк перебування позивача під слідством та судом 93 місяці 29 днів. Питання про розподіл судових витрат вирішуються у тій справі у якій вони понесені, що виключає можливість розгляду цього питання у цивільному процесі. У зв`язку з отриманням повідомлення про замінування будівлі суду розгляд справи у підготовчому засіданні 25.06.2025 відкладено на 16.07.2025. У підготовчому засіданні 16.07.2025 проведеному за участі представника позивача Алєксєєнко О.В., представника відповідача [PERSON] , прокурора Афанасьєвої І.Г. та представника ГУ НП в Одеській області Ясинецької Ю.А., головуючим було роз`яснено про можливість наявності конфлікту інтересів, що пов`язано з тим, що іншим судом розглядається позов головуючого до ГУ НП в Одеській області щодо оскарження постанови. Представник ГУ НП в Одеській області попросила надати час для з`ясування питання наявності чи відсутності конфлікту інтересів, у зв`язку з чим у засіданні оголошено перерву до 28.07.2025. У підготовчому засіданні 28.07.2025 представник ГУ НП в Одеській області Рудь В.В. як і інші учасники справи повідомили про відсутність відводів головуючому. Відтак, у підготовчому засіданні, проведеному за участі представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , прокурора Афанасьєвої І.Г. та представника ГУ НП в Одеській області Рудь В.В., залишено без розгляду клопотання представника позивача про витребування доказів на підставі його заяви про залишення клопотання без розгляду, прийнято до провадження відзив, відповідь на відзив та пояснення третіх осіб. З метою надання часу представнику відповідача підготувати заперечення на відповідь на відзив оголошено перерву до 04.08.2025. До суду 04.08.2025 надійшли заперечення на відповідь на відзив від ГУ ДКС України в Одеській області у яких вказує, що формальне залучення Казначейства в якості відповідача порушує принцип змагальності сторін, адже казначейство позбавлено можливості подавати пояснення по суті справи. В результаті проведених підготовчих дій у підготовчому засіданні 04.08.2025 проведеному за участі представника позивача Алєксєєнко О.В., представника відповідача Майстрової А.В., прокурора Афанасьєвої І.Г. та представника ГУ НП в Одеській області Ясинецької Ю.А., було прийнято до провадження заперечення на відповідь на відзив та закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 17.09.2025. У судовому засіданні 17.09.2025 представник позивача Алєксєєнко О.В. підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача Майстрова А.В. заперечувала проти позову, зазначаючи, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі. Представник Одеської обласної прокуратури прокурор Бурцева Є.С. та представник ГУ Національної поліції в Одеській області Ясинецька Ю.А. заперечували проти позову. Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Суд перейшов до стадії ухвалення рішення, оголосив, що проголошення судового рішення відбудеться 25.09.2025 о 12:15 год. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 08 квітня 2017 року слідчим СВ Приморського ВП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Кваша О.В. проведено огляд місця події та складено відповідний протокол, згідно якого оглянуто автомобіль Mercedes-Benz, номерний знак [NUMBER] , за участі [PERSON] (а.с.37-38). Вночі вже 09 квітня 2017 року слідчим СВ Приморського ВП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Войтенко О.А. проведено огляд телефону [PERSON] айфона 6 (а.с.39-40). [PERSON] вказує, що майже сутки його утримували у відділку поліції. З листа відділу поліції № ОРУП №1 ГУ НП в Одеській області від 22.05.2025 вбачається, що [PERSON] слідчим у процесуальному порядку не затримувався (а.с.129). 10 квітня 2017 року [PERSON] отримав назад автомобіль Mercedes-Benz, номерний знак [NUMBER] , вказавши в розписці, що претензій щодо стану автомобіля він немає (а.с.42). 12 квітня 2017 року слідчим СВ Приморського ВП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Кваша О.В. повторно проведено огляд телефону [PERSON] айфона 6 (а.с.41). Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 12.04.2017 у справі №522/6777/17 задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції Клинича Я.О. та надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання [PERSON] (а.с.46). 12 травня 2017 року слідчий СВ Приморського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області лейтенант поліції Клинич Я.О. провів обшук квартири, про що склав протокол обшуку. [PERSON] на протоколі обшуку зазначила: «порушений наш спокій в 7:00 зайшли 6 чоловік, підняли вагітну жінку, навели повний хаос в квартирі, при тому причина обшуку не зрозуміла» (а.с.47-48). 30 травня 2017 року слідчим СВ Приморського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області лейтенант поліції Клинич Я.О. вручив [PERSON] повідомлення про підозру (а.с.31-32). Приморським районним судом м.Одеси від 28 листопада 2022 року у справі №522/12330/17, розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12017160500001757 від 01.04.2017, ухвалив вирок, яким [PERSON] за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, визнано невинним і судом виправданим за відсутності в його діях складу злочину (а.с.17-20). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2025 за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора Приморської окружної прокуратури Одеської області, апеляційну скаргу залишено без задоволення. Вирок Приморського районного м.Одеси від 28.11.2022 залишено без змін (а.с.21-26). Тож, вирок Приморського районного суду м.Одеси від 28.11.2022 набрав законної сили 27.03.2025. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди. Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000 грн. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження». Таким чином, відшкодування шкоди по Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в цьому випадку можливе з часу повідомлення про підозру до набрання законної сили виправдувальним вироком. Відшкодування шкоди завданої [PERSON] до моменту пред`явлення підозри можливе на загальних підставах, а не в порядку передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто шкода заподіяна не на підставах визначених Законом, доказується належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами. Отже, внаслідок повідомлення про підозру та досудового розслідування [PERSON] було завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі набрання законної сили виправдувального вироку суду відносно нього. Відтак, з моменту вручення повідомлення про підозру (30.05.2017) по набрання вироком законної сили (27.03.2025) сплило 7 років 9 місяців 26 днів, тобто 93 місяці 26 днів. Тому, правильно строк розрахунку визначений Одеською обласною прокуратурою, позивач, відповідач та ГУ НП в Одеській області не правильно зазначили період перебування під слідством та судом. Як правильно розраховано Одеською обласною прокуратурою (без зазначення копійок), мінімальний розмір\~відшкодування моральної\~шкоди становить\~750\~933,42\~грн (93 місяців х 8\~000 грн) + 6\~933,42 грн (266,67 (8\~000 грн : 30 днів) х 26 днів). При тому, доводи відповідача про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також безпідставним є розрахунок представника позивача, який замість 8\~000 грн обирає для розрахунку подвійну величину у розмірі 16\~000 грн, що не передбачено чинним законодавством України. Дійсно, [PERSON] тривалий час перебував під слідством та судом, більше 7 років, що беззаперечно завдало йому душевних страждань. Разом з тим, доводи про незаконність обшуків, оглядів, затримання, вручення підозри є недоказаними матеріалами справи. Шкода до вручення повідомлення про підозру, як вказувалося вище доводиться на загальних підставах, а тому незаконність дій слідчих та прокурорів, також завдання моральної шкоди, має бути підтверджено належними доказами, чого позивачем не здійснено. Разом з тим, доводи про затягування прокуратурою розгляду справи, шляхом неявки прокурора у судові засідання, не змінюють період перебування [PERSON] під слідством та судом. Також матеріали справи не підтверджують доводів позивача щодо своєї сім`ї, їх хвилювання та розбрат, що пов`язано з розслідування кримінального провадження. Суд приймає до уваги заперечення Одеської обласної прокуратури щодо того, що рішення, якими б зверталась увага на встановлення порушень закону, що потребують вжиття належних заходів реагування судами не ухвалювалось. При визначенні розміру морального відшкодування суд враховує обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, але також суд враховує, доводи ГУ НП в Одеській області про відсутність запобіжного заходу, відсутність встановлених протиправних дій у відношенні позивача. Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків [PERSON] , змін в емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах, а тому з урахуванням наведеної судової\~практики Великої\~Палати Верховного\~Суду та\~Верховного Суду,\~засад розумності,\~виваженості і\~справедливості,\~суд вважає,\~що у\~спірних правовідносинах\~наявні обґрунтовані\~підстави для\~стягнення мінімального\~гарантованого розміру\~моральної шкоди у розмірі 750 933,42 грн, який є достатнім для сатисфакції перенесених позивачем моральних страждань. Отже, позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Щодо доводів відповідача про неналежність відповідача Державної казначейської служби України, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною другою статті 416 ЦПК України та частиною першою статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. За частиною другою статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21. Органи державної влади, зокрема Державної казначейської служби України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин. При цьому вона бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, бо Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Суд бере до уваги те, що Державна казначейська служба України не є тим органом, діяннями якого позивачеві завдано моральної шкоди. Проте, ця служба не є відповідачем у справі. Відповідачем є Держава Україна. Тому звернення [PERSON] з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України не спростовує належності відповідача Держави України у спірних правовідносинах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 522/2493/18 та у постанові Верховного суду від 05 грудня 2023 року в справі №757/59675/19-ц. Наявність у держави як вказаного, так й інших органів державної влади не означає, що саме ці органи мають відповідати замість держави у суді. Інакше кажучи, у спірних правовідносинах орган або органи держави можуть бути представниками її інтересів як боржника у зобов`язанні щодо відшкодування завданої нею ж шкоди, а не відповідачами. Крім того, безпідставними є доводи представника відповідача про порушення принципу диспозитивної, адже суд за власною ініціативою залучив до участі Одеську обласну прокуратуру та ГУ НП в Одеській області в якості третіх осіб, які в свою чергу, подали письмові пояснення з відповідними доказами, які прийняті судом до розгляду. Отже, суд погоджується з тим, що належним відповідачем у справі є держава України в особі органів, діями яких заподіяно позивачу шкоду, проте, визначення відповідачем держави України в особі Державної казначейської служби України не свідчить про пред`явлення позову до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Тож, Держава України є належним відповідачем у справі, тому доводи відповідача в цій частині не приймаються до уваги. Щодо зазначення відповідача про формування прохальної частини позовної заяви. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року при розгляді справи №910/23967/16 зазначила, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Таким чином, не коректне формування прохальної частини позову не є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо стягнення витрат на правову допомогу. За змістом частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина 3 статті 27 цього Закону). У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269). Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність " договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат Алєксєєнко Олександр Васильович здійснював представництво інтересів [PERSON] , на підставі угоди №07 про надання правової допомоги від 29.06.2017, додаткових угод від 29.06.2017, 10.11.2022, 17.08.17, 02.11.2023 19.11.2024 (а.с.27-29). Від послуг призначеного регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги адвоката Клименка Андрія Анатолійовича, згідно протоколу про роз`яснення права на захист від 30.05.2017, [PERSON] відмовився (а.с.101, 102). Згідно з ч.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Отже, плата за юридичні послуги / правову допомогу належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19). Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в кримінальній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 у справі № 910/12945/19. У частині першій статті 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (пункт 13 частини першої статті 368 КПК України). Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо ж це питання суд не вирішив, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 757/3087/15-ц (провадження № 61-21427св18), Отже, витрати на правову допомогу, понесені [PERSON] під час розгляду кримінальної справи №522/12330/17 не підлягають стягненню при розгляді цієї цивільної справи, а мали бути заявлені до стягнення до суду, який розглядав кримінальну справу. З огляду на що, у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 76\~400 грн слід відмовити.

Outcome: partial