Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

Представник позивача Кеню Д.В. через систему «Електронний Суд» 23 червня 2025 року звернувся в суд із вказаним вище позовом,в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Цикл Фінанс» суму заборгованості за кредитним договором №22030000275114 у розмірі 120355 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 17 січня 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем було укладено кредитний договір №22030000275114, у відповідності до якого останній отримав кредитні кошти із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами зі строком кредитування до 17 січня 2024 року. Цільове призначення: на споживчі потреби. Відповідно до виписки по особистому рахунку відповідача, вбачається, що АТ «Банк Кредит Дніпро» було перераховано кредитні кошти на особистий рахунок боржника як це передбачено умовами кредитного договору. Виходячи з вищезазначеного при укладанні кредитного договору АТ «Банк Кредит Дніпро» виконав всі передбаченні умови договору, а саме ознайомив відповідача з умовами кредитного договору, надав в тимчасове користування кредитні кошти в зазначеному розмірі. Між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТзОВ «Цикл Фінанс» 28 березня 2024 року було укладено договір факторингу №28/03/24, відповідно до якого ТзОВ «Цикл Фінанс» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №22030000275114 від 17 січня 2020 року. Відповідач за кредитним договором своїх зобов`язань не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 120355 грн. 06 коп., із яких: заборгованість по тілу кредиту 83013 грн. 87 коп.; заборгованість по відсотках 1 грн. 79 коп.; заборгованість по комісії 37339 грн. 40 коп. У зв`язку із наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, суму сплаченого при подачі позову судового збору та витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1516183 від 25 червня 2025 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.74). Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.75). У судове засідання представник позивача не з`явився, просив справу розглянути в його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в порядку п. 3) ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с.83), у судове засідання не з`явився, про поважні причини неприбуття суд не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. За вказаних обставин, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалою суду від 29 вересня 2025 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, при цьому кожна сторона відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Встановлено, що 17 січня 2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем було укладено кредитний договір №22030000275114, у відповідності до якого останній отримав кредитні кошти із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами зі строком кредитування до 17 січня 2024 року (п.1.2 Кредитного договору). Цільове призначення: на споживчі потреби. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти у строки і на умовах, передбачених договором. Між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТзОВ «Цикл Фінанс» 28 березня 2024 року було укладено договір факторингу №28/03/24, відповідно до умов якого позивач прийняв належні АТ «Банк Кредит Дніпро» права грошової вимоги до боржників за кредитним договором, вказаними у реєстрі боржників (а.с.28-34). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №28/03/24 від 28 березня 2024 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №22030000275114 від 17 січня 2020 року (а.с.20). Як вбачається з проведеного позивачем розрахунку заборгованості, така заборгованість за кредитним договором №22030000275114 від 17 січня 2020 року становить 120355 грн. 00 коп., із яких: заборгованість по тілу кредиту 83013 грн. 87 коп.; заборгованість по відсотках 1 грн. 73 коп.; заборгованість по комісії 37339 грн. 40 коп. Тому суд приходить до висновку про те, що відповідач порушив умови укладеного нею кредитного договору. Як вбачається зі змісту вказаного вище кредитного договору, таким передбачено комісію в розмірі 37339 грн. 40 коп. Законом України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.09.2024 у справі №479/191/17. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що положення кредитного договору №22030000275114 від 17 січня 2020 року про сплату позичальником комісії в розмірі 37339 грн. 40 коп. є нікчемним, суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемним з моменту укладення договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на підставі цих положень договору комісії у розмірі 37339 грн. 40 коп. задоволенню не підлягають. А тому з відповідача на користь позивача згідно даного кредитного договору стягненню підлягає 83015 грн. 60 коп., яка складається з наступного: заборгованість по тілу кредиту 83013 грн. 87 коп.; заборгованість по відсотках 1 грн. 73 коп. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до позовної заяви долучено: договір про надання правової допомоги №43453613 від 2 січня 2025 року (а.с.43-47); додаткову угоду №22030000275114 від 3 червня 2025 року до договору про надання правової допомоги №43453613 від 2 січня 2025 року (а.с.48); акт 22030000275114 від 3 червня 2025 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, надання послуг) (а.с.17); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Кеню Д.В., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» щодо стягнення кредитної заборгованості (а.с.27). Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині витрати на\~правничу допомогу\~у сумі\~5000\~грн. підлягають до задоволення. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1670 грн. 85 коп. (83015,6 х 2422,40 : 120355,6).

Outcome: partial