Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просить суд визнати факт її членства в колективному сільськогосподарському підприємстві «Прогрес» с. Велика Березянка Таращанського району Київської області; визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в колективному сільськогосподарському підприємстві «Прогрес». Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивачка в обґрунтування позовної заяви зазначила, що починаючи з 1954 року, вона працювала на різних посадах колгоспу імені Ворошилова, в подальшому перейменованого на колективне сільськогосподарське підприємство «Прогрес», розташованого в с. Велика Березянка Таращанського району Київської області. Факт членства в КСП «Прогрес» з 1954 року підтверджується трудовою книжкою колгоспника, архівним витягом з протоколу № 9 засідання правління колгоспу ім. Ворошилова, що відбулося 02.03.1954. Підтвердити факт роботи, також може свідок [PERSON] . Звертає увагу суду, що на момент розпаювання землі КСП «Прогрес» 14.02.1996, вона рахувалася членом підприємства і будь-які рішення про звільнення її з членів колективного сільськогосподарського підприємства, прийнято не було. Після розпаювання землі та майна КСП «Прогрес», її не було включено до переліку пайовиків підприємства, чим позбавлена права власності на земельну ділянку. Також її не було повідомлено про реорганізацію, а в подальшому ліквідацію КСП «Прогрес». В грудній 2024 року на адресу Таращанської міської ради, нею було надіслано лист щодо виділення її земельного паю. Проте, у виділенні земельного паю та наданні інформації щодо реформування КСП «Прогрес», її відмовлено. У поданому відзиві на позовну заяву (а.с.83-99), представник відповідача зазначив, що оскільки в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які в своїй сукупності визначали б право позивача на земельну частку пай, а саме: державний акт на право колективної власності на землю КСП «Прогрес», перебування позивача в членах КСП «Прогрес» на час передачі державного акта, включення позивача до списку осіб, доданого до державного акта, правових підстав щодо задоволення позову не вбачається. Крім того, звертає увагу суду, що позивачем при поданні позовної заяви до суду єдиним відповідачем визначено міську раду водночас, практика Верховного Суду вимагає залучення у справи про визнання права на земельну частку пай співвідповідача, зокрема Білоцерківську РДА, яка відповідно до розпорядження КМУ від 16.12.2020 № 1635-р є правонаступником Таращанської РДА. У запереченнях на відзив позивачка вказує, що відповідно до ЦПК України, відповідач не наділений правом оцінювання доказів наданих позивачем у справі. Цим право наділений виключно суд, який розглядає справу. Крім того, відповідачем при наданні відзиву не надано до суду доказів, які б спростовували факт членства позивача в КСП «Прогрес». Процесуальній дії у справі Ухвалою суду від 12.05.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачці десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення вказаних у ній недоліків. 19.05.2025 на електронну пошту суду від «[PERSON]» (e-mail: [INFO]) на виконання ухвали суду, надійшло клопотання (з додатками) за вх. № ЕП-1006/25-Вх. Проте, ухвалою суду на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України, клопотання позивачки від 19 травня 2025 року за вх. № ЕП-1006/25-Вх. - повернуто без розгляду. 28.05.2025, на виконання ухвали суду від 12.05.2025, до суду надійшло клопотання з додатками. Ухвалою суду від 28.05.2025 позовну заяву повторно залишено без руху та надано позивачці десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення вказаних у ній недоліків. 30.05.2025 позивачкою подано клопотання з додатками, позовну заяву в новій редакції. Згідно наказу голови суду від 23.05.2025 № 12-В, головуючий суддя Зінкін В.І. перебував у щорічній основній відпустці з 09.06.2025 по 11.07.2025 (а.с.66). Ухвалою суду від 30.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляду справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 29.07.2025. Ухвалою суду від 29.07.2025 задоволено клопотання позивачки про витребування доказів, постановлено витребувати в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві та Київській області державний акт на право колективної власності на землю КСП «Прогрес», що розташовувалося в с. Велика Березянка Таращанського району Київської області та список членів КСП «Прогрес» на дату видачі державного акту. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 19.08.2025. Ухвалою суду від 19.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.09.2025, задоволено клопотання позивачка про виклик у судове засідання для допиту у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Пояснила, що народилася та проживає у с. Велика Березянка. У 1953 році почала працювати у колгоспі ім. «Ворошилова» різноробочою, потім працювала на фермі на свинарні до 1958 року. Потім пішла працювати на ланки у цьому ж колгоспі. До 1968 року працювала на ланках, потім знову різноробочою. З 1976 року вона працювала лаборантом, а потім майстром Великоберезянського цеху безалкогольних напоїв. Це був структурний підрозділ колгоспу, а облкоопспілка взяла цех у своє підпорядкування приблизно у 1976 році. Досі вважається членом колгоспу. В 1990-х роках розпайовували землю. Сказали, що спочатку сертифікати видадуть членам колгоспу, а потім обіцяли видати працівникам цеху. Після пандемії ковіду їй підказали, що вона має право на земельний пай. Її чоловік оформив і їй і собі майновий сертифікат. Чоловік працював електриком у колгоспі, нікуди не переходив, він отримав і земельний і майновий пай. Деякі колеги з цеху отримали земельні паї. Майновий пай вона продала. У цеху працювала з моменту його утворення по 1996 рік, коли вона пішла на пенсію. Про те, що порушили її право на земельний пай дізналась у 1990-х роках. Питанням земельного паю займався її чоловік, вона його не питала. Представник відповідача Бутенко Я.В. у судовому засіданні позов не визнав повністю, просив відмовити у його задоволенні. В 2024 році позивачка зверталась до виконкому Таращанської міської ради, їй було надано відповідь. Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 617/537/19 особа моє право на земельний пай при дотриманні трьох умов, що не дотримано позивачкою. Відповідачем не зазначено правонаступника Таращанської РДА - Білоцерківську РДА. Оскільки державний акт виданий 20.12.1995 слід засовувати Цивільний кодекс в редакції на цю дату, який передбачала позовну давність три роки, яку суд незалежено від наявності заяви про застосування строку позовної давності має застосувати. Майновий пай позивачці видавався, що вбачається з договору його купівлі-продажу. Представник третьої особи ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце підготовчого засідання повідомлений належно, про причини неявки до суду не повідомив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є односельцем позивачки. Народилася у Великій Березянці та знає позивачку з 1956 року. Позивачка працювала у колгоспі «Прогрес» у рільничій бригаді, а її чоловік працював електриком. Свідок також працювала у рільничій бригаді з 1965 року. Позивачка до пенсії працювала на ріллі, а після виходу на пенсію влаштувалася на ситроцех, рік не пам`ятає. До колгоспу ситроцех не відносився. В 1996 році ділили землю, їй (свідку [PERSON] ) дали і земельний і майновий пай, оскілки вона працювала дояркою у колгоспі. Деякі працівники з ситроцеху отримали земельний пай. Ситроцех відносився до райспоживспілки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у 1962 році був направлений на роботу у колгосп «Прогрес», де по 1973 рік працював плановиком. Після чого з 1973 по 1979 рік працював при управлінні сільського господарства, а у 1979 році знову повернувся у колгосп «Прогрес», працював головним економістом, працював по 1998 рік. Пам`ятає, що позивачка працювала на свинофермі 1962-1973 роки, після 1973 року вона працювала у колгоспі «Прогрес». Знає, що потім позивачка перейшла на роботу лаборантом у ситроцех, в якому році - не пам`ятає. Ситроцех відносився до райспоживспілки. Працівники ситроцеху були членами колгоспу. Він (свідок [PERSON] ) був головою комітету спілки співвласників паїв. Повинні були включити у списки людей, які працювали у соціальній сфері. Тільки двоє господарств не включили у списки працівників соціальної сфери. Тобто працівники лікарень, пошти, не були включені у списки. Його дружина працювала на пошті, теж не отримала земельний пай. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він народився і проживав у Великій Березянці. Працював весь час у колгоспі «Прогрес», був завідувачем гаражем. Рибалко працювала у колгоспі. З дозволу колгоспу, що затверджувалось на загальних зборах, відпускали на трудову діяльність у ситроцех, амбулаторію. Вони залишались членами колгоспу, хоча працювали в іншому місці. Як складали списки на розпаювання землі, всіх таких не врахували. Люди залишилися без наділу земельного паю. Він отримав земельний пай, а його дружина, яка працювала вчителькою у школі - не отримала. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Як вбачається з копії трудової книжки колгоспника № [NUMBER] , заповнення якої розпочинається із запису 1953 рік, позивачка працювала у колгоспі ім. Ворошилова с. Велика Березянка. Останнім записом, без дати, зазначено «відпущена працювати в сітроцех» (а.с. 19-20). Відповідно до архівного витягу з протоколу № 9 засідання правління колгоспу ім. Ворошилова с. Велика Березянка, що відбулося 2 березня 1954 року, було затверджено склад будівельної бригади з таких осіб: «46. [PERSON] поднос (так у документі)» (а.с.11). З 12.04.1976 по 03.02.1996 позивачка працювала в Таращанському районному споживчому товаристві. 03.02.1996 року звільнена з посади майстра безалкогольного цеху Хлібокомбінату в зв`язку з виходом на пенсію (а.с.21-22). 20.12.1995 головою Великоберезянської сільської Ради народних депутатів, видано колективному сільськогосподарському підприємству «Прогрес» державний акт на право колективної власності на землю (а.с.102-107). Відповідно до копії протоколу № 1 від 14.02.1996 зборів уповноважених КСП «Прогрес», було вирішено створити комісію для складання списків на отримання земельного паю (а.с.12-13). 12.02.1999 рішенням загальних зборів КСП «Прогрес», протокол № 1, затверджено список членів колективного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» с. Велика Березянка Таращанського району Київської області (а.с.108-131). У зазначених списках позивачка не значиться. Відповідно до інформації Таращанського архівного сектору архівного відділу Білоцерківської РДА від 11.02.2022, у переглянутих документах (протоколах правління та протоколах загальних зборів) колгоспу «Прогрес» с. Велика Березянка Таращанського району Київської області за 1978-1979 роки, рішень про звільнення [PERSON] з членів колгоспу не виявлено (а.с.8). Відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/16-d від 03.03.2025, українські записи особового імені [PERSON] рос. [PERSON] (свідоцтво про народження, записи [PERSON] , мати [PERSON] ; трудова книжка, запис російською мовою [PERSON] : трудова книжка колгоспника, запис [PERSON] , виправлено на [PERSON] ): [PERSON] (трудова книжка колгоспника, запис [PERSON] , виправлено на: [PERSON] ): [PERSON] (архівний витяг, протокол № 9 засідання правління колгоспу ім. Ворошилова с. Велика Березянка від 08.11.2024 р. № 09-04-02/11 на запит [PERSON] , запис [PERSON] ) і [PERSON] (архівний витяг, протокол № 9 засідання правління колгоспу ім. Ворошилова с. Велика Березянка від 08.11.2024 р. № 09-04-02/11 на запит [PERSON] , запис [PERSON] ) є ідентичними в документах, наданих для експертизи (а.с.26). В грудні 2024 року позивачка зверталася до Таращанської міської ради з проханням виділити їй як члену розпайованого КСП «Прогрес» земельну частку (пай) в межах району проживання (а.с.14-15). Проте, листом № 03-18/770вих-24 від 31.12.2024 їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду (а.с.16). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (далі - Закон), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до частини 1статті 7 Закону об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95), паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до статті 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа набуває право на земельний пай за наявності таких умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. На підставі пункту 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до роз`яснень викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває прав на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Абзацом 4 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами у таких справах згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» з 01.01.2019 р. є територіальні громади, на території яких розташовані землі колишніх колективних сільськогосподарських підприємств. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд зазначає, що, вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. При цьому слід розмежовувати поняття трудової участі осіб у діяльності колгоспів (а потім і КСП) та членства в цих колективах. Однак доказів членства саме в КСП «Прогрес», а також доказів звернення із заявою при прийняття до членів КСП «Прогрес», позивачка не надала. Крім того, без свого волевиявлення позивачка не могла стати членом КСП «Прогрес», оскільки це порушує право добровільності визначене статтею 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство». Сам факт членства у колгоспі до створення КСП та до отримання підприємством державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. Отже, закон пов`язує набуття права на земельну частку пай перш за все з членством в самому сільськогосподарському підприємстві. Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджують факт членства позивачки саме в КСП «Прогрес». Оскільки позивачкою не надано належних доказів того, що на момент видачі колективному сільськогосподарському підприємству «Прогрес» державного акту на право колективної власності на землю позивачка була його членом, та була включена до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, суд вважає їх недоведеними та необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Щодо строку позовної давності Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. У статтях 71, 75 ЦК УРСР зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Тобто право на позов у [PERSON] виникло з 20.12.1995 року, тобто після видачі КСП «Прогрес» державного акта на землю. Вказану обставину позивачка не оспорювала у судовому засіданні та поясняла, що про порушення своїх прав дізналася у 1990-х роках. Тому, звернувшись до суду 06.05.2025 року, позивач пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізналася, або повинна була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників. Тому позивач повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Прогрес» (1995 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами. Клопотань про поновлення строку позовної давності позивачка не подавала, та не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом. Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 04 серпня 2021 року у справі справа № 617/537/19, від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20. Отже, суд констатує пропуск строку позовної давності, однак, відмовляє у позові через його необґрунтованість. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). В силу ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з чим, в зв`язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивачку. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed