Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

В травні 2025 року адвокат Лисий О.В. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з вказаною вище позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.05.2023 о 22 годині 10 хвилин водій [PERSON] , керуючи автомобілем «МАЗ-437041», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись ділянкою автодороги 253 км+218м М21 «Виступовичі-Житомир-Могилів-Подільський», в напрямку м. Вінниці, поблизу с. Перемога Хмільницького району Вінницької області, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалась проїзною частиною дороги в попутному напрямку. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] від отриманих травм загинула на місці пригоди. За фактом ДТП ГУНП у Вінницькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №12023020000000414 за ч. 2 ст. 286 КК України. Вказане кримінальне провадження згідно постанови слідчого слідчого відділу СУ ГУ Національної поліції у Вінницькій області майора поліції Мазура Ю.А. закрито 31.05.2023 у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Незважаючи на закриття кримінального провадження, в результаті ДТП та його наслідків у виді загибелі [PERSON] , завдано матеріальної та моральної шкоди сестрі останньої , позивачці [PERSON] . Оскільки станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «МАЗ-437041», державний номер [NUMBER] , внаслідок дії якого загинула потерпіла, була застрахована у ПРАТ "СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №209032640, позивачка звернулася із заявами на виплату страхового відшкодування до страхової компанії. Серед заявлених позивачкою до відшкодування вимог була вимога про відшкодування 10745,00 грн витрат на поховання. ПРАТ "СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" виплатило позивачці лише 50% (5372,50 грн.) від заявленої суми страхового відшкодування з посиланням на те, що в даній ДТП відповідальні двоє осіб, а саме водій та пішохід, а тому розмір страхового відшкодування підлягає поділу на двох осіб. Однак смерть потерпілої настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілій було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Дорожньо-транспортна пригода відбулась виключно за участю забезпеченого транспортного засобу та потерпілого. Досудовим розслідуванням не встановлено наявність третіх осіб, діями чи бездіяльністю яких потерпілому заподіяна шкода. Таким чином, відповідальним в даному випадку за заподіяння шкоди життю фізичної особи є виключно законний володілець джерела підвищеної небезпеки. Потерпілий не може нести відповідальність за заподіяння йому шкоди, оскільки його відповідальність настає лише, якщо цю шкоду він заподіяв собі умисно. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що потерпілий умисно заподіяв собі шкоди (наприклад здійснив суїцид, тощо). Тому виплата страховою компанією лише 50% відсотків страхового відшкодування порушує права позивачки, встановлені ст.27 Закону №1961-IV. Так як страховик не виплатив решту суми страхового відшкодування належного позивачці, згідно п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV, вона змушена була звернутися в суд за захистом своїх порушених прав щодо відшкодування матеріальної шкоди, повязаної з витратами на поховання сестри, які понесла. Крім цього, оскільки Законом України №1961-IV не передбачено виплату страхового відшкодування моральної шкоди сестрі потерпілої, то позивачка змушена звернутися з вимогою про відшкодування заподіяної їй моральної шкоди до власника транспортного засобу «МАЗ-437041», державний [NUMBER] , яким спричинено ДТП. Так, потерпіла [PERSON] , яка загинула в ДТП, є рідною сестрою позивачки, проживала з останньою однією сім`єю. Інших родичів у позивачки, крім сестри [PERSON] , не було. Таким чином, позивач втратила єдину родичку, близьку людину, яка була для неї всім. Це зруйновано її нормальне життя. Загибель сестри спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Смерть сестри є різкою і психотравматичною подією, яка викликала надзвичайний стрес у позивачки. Такі страждання є не лише різкою трагічною подією. Страждання пов`язані зі смертю відрізняються тим, що є не "одномоментними", а "триваючими", тому що втрата сестри є непоправною подією. У зв`язку з викладеним представник позивачки просить стягнути на користь останньої з ПРАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" 5372,50 грн. в рахунок відшкодування решти витрат на поховання потерпілої; а з ТОВ "ТУЛЬЧИНМ`ЯСО" - стягнути 150000,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю сестри внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; стягнути пропорційно з ПРАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" та ТОВ"ТУЛЬЧИНМ`ЯСО" на користь [PERSON] 31074,50 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні зазначив, що доводи представника відповідача про те, що поведінка потерпілої стала непереборною обставиною для водія транспортного засобу і це виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки щодо відшкодування моральної шкоди необгрунтовані та помилкові, адже, жодного умислу з боку потерпілої на вчинення ДТП, яка забрала її життя, в ході досудового розслідування кримінального провадження не встановлено. При цьому, непереборними обставинами можуть бути природні та стихійні явища, на котрі людина не може вплинути. Крім того, шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується власником такого джерела незалежно від наявності вини. Так само вважає помилковими доводи представника страхової компанії щодо того, що витрати на поховання, які понесла позивачка у звязку зі смертю сестри, підлягають розподілу, зокрема і з позивачкою. Заподіяна шкода підлягає розподілу, якщо спричинена сукупними діями двох чи більше джерел підвищеної небезпеки і аж ніяк не може бути розподілена з потерпілим. Просив задовльнити позовні вимоги у повномі обсязі. Представник відповідача ТОВ "Тульчин м`ясо" в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с. 99-101). Зазначив, що з постанови слідчого від 31.05.2023 про закриття кримінального провадження № 12023020000000414 від 09.05.2023 за фактом ДТП, в якій загинула потерпіла [PERSON] слідує, що кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в діянні водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Також згідно даної постанови встановлено наступне: - водій автомобіля «МАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода; - в діях водія автомобіля «МАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходилися у причинному зв`язку із ДТП не вбачається; - в діях водія «МАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України; - пішохід [PERSON] у темну пору доби у темному одязі перебувала на смузі руху транспортного засобу «МАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] ; - ДТП сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] п.п. 4.4, 4.14 а, д Правил дорожнього руху. Вважає, що саме пішохід [PERSON] , порушивши вимоги п.п. 4.4, 4.14 а, д Правил дорожнього руху, поставила водія автомобіля «МАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] в такі умови, коли останній був позбавлений можливості уникнути наїзду. Отже, саме потерпіла створила аварійну обстановку для водія, що спричинило настання дорожньо-транспортної пригоди та неможливість уникнути наїзду на пішохода. Вказане, на його думку, свідчить про грубу необережність зі сторони загиблої, а, отже, і непереборну силу, внаслідок якої була створена аварійна обстановка та сталася смертельна дорожньо-транспортна пригода. Також вважає, що в діях потерпілої був прямий умисел вийти на дорогу, оскільки дії потерпілої вчинені з порушенням правил дорожнього руху, інакше охарактеризувати неможливо. Враховуючи, що відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди є непереборною силою та шкода була завдана внаслідок умислу потерпілого, відсутні підстави для задоволення позову. Також в судовому засіданні представник відповідава зазначив, що позивачкою не доведено факту проживання однією сім`єю із загиблою сестрою [PERSON] , оскільки матеріали справи не містять відповідного рішення суду про встановлення даного факту. В зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача ПРАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомила. Від неї до суду надійшла заява з проханням здійснювати розгляд справи за її відстуності. Також представником ПРАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" 06.06.2025 до суду подано відзив на позовну заяву (а.с. 60-65). Згідно даного відзиву основиними мотивам, з яких заперечується позов, такі. Страховиком було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 209032640 (надалі - Поліс № 209032640), забезпечений транспортний засіб «МАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] . Правовідносини, які склались з позивачем, регулюються спеціальним ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після отримання Страховиком від позивачки заяви на виплату страхового відшкодування, повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку, та інших документів щодо справи, прийнято рішення про виплату страхового відшкодування утриманцю у зв`язку зі смертю потерпілого, сестрі загиблої, [PERSON] у розмірі 5372,50 грн. Розмір страхового відшкодування розраховано відповідно до формули: 10745,00 грн. (загальний розмір шкоди) /2 (згідно п. 36.3. кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди) = 5372,50 грн. (розмір страхового відшкодування). Такий підхід до визначення розміру страхового відшкодування застосовано у звязку з тим, що згідно постанови про закриття кримінального провадження № 12023020000000414 від 09.05.2023 встановлено, що ДТП сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] п. п. 4.4, 4.14 а, д Правил дорожнього руху України. Отже, саме пішохід створила аварійну обстановку для водія, що і спричинило настання дорожньо-транспортної пригоди та неможливість уникнути наїзду на пішохода. Це, на думку представника, доводить факт грубої необережності зі сторони загиблої. Тому вважає, що Страховиком було прийнято правомірне рішення про застосування п. 36.3 ст. 36 Закону та здійснення виплати страхового відшкодування у розмірі 5372,00 грн. В зв`язку з чим, просить згідно відзиву у задоволенні позовних вимог відмовити. Також представника відповідача ПРАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" 06.06.2025 звернулася до суду з клопотанням про зменшення витрат на правову допомогу (а.с. 69-71). Вказує на те, що загальні витрати на правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідачів, складають 31074,50 грн. Розмір позовних вимог до Страховика становить 3 % від загальної ціни позову. Тому, у випадку задоволення судом позову, підлягає врахуванню принцип пропорційності судових витрат. Вважає, що з копії Договору від 14.06.2023 не вбачається того, що послуги адвоката пов`язані саме з розглядом судової справи №148/1201/25. При цьому, Страховик не має обов`язку відшкодовувати Позивачу витрати на правову допомогу, що не пов`язані із розглядом справи у суді. Також, вважає, що такі послуги адвоката, як подання позовної заяви з додатками в суд, сканування та додавання позовної заяви копії всіх документів, не мають впливу на розгляд справи, є технічними, не потребують спеціальних професійних навиків і не є видом правової допомоги та не підлягають вартісній оцінці. Компенсації можуть підлягати послуги та роботи, які вже надані (виконані), що підтверджується відповідними актами виконаних робіт (наданих послуг), за підписами обох сторін, доказами оплати послуг. Однак, жодних актів приймання-передачі виконаних робіт до клопотання не долучено, а тому зазначені послуги та факт їх надання не доведений належними доказами. Вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є завищеним, неспівмірним з ціною позову (більше половини від ціни позову), а кількість часу, витраченого на надання правової допомоги позивачу, - необгрунтованим, при цьому понесення таких витрат не підтверджено належними доказами. У звязку з викладеним, вважаючи позовну заяву необгрунтованою в частині позовних вимог до ПРАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», просить в задоволенні позову та стягення судових витрат відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ТОВ "Тульчинмясо", дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09.05.2023 року судом встановлено, що 09.05.2023 ГУНП у Вінницькій області відомості до ЄРДР внесено відомості за №12023020000000414 про кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України, яке мало місце за таких обставин. 09.05.2023 о 22:10 год. водій [PERSON] , керуючи автомобілем «МАЗ-437041», державний [NUMBER] , рухаючись ділянкою автодороги 253 км+218м М21 «Виступовичі-Житомир-Могилів-Подільський» в напрямку м. Вінниці, поблизу с. Перемога Хмільницького району Вінницької області, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка рухалась проїзною частиною дороги в попутному напрямку. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] від отриманих травм загинула на місці пригоди (а.с. 15). З копії висновку судово-медичного експерта Шевчука О.В. №48 від 22.05.2023, який на підставі постанови старшого слідчого СВ ВП №2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, провів судово-медичну експертизу трупа [PERSON] , слідує таке: враховуючи локалізацію та характер ушкоджень трупа [PERSON] , її одягу, ушкодження їй були спричинені шляхом наїзду транспортним засобом ззаду при вертикальному її положенні з подальшим переїздом колесами транспортного засобу у знаходженні останньої у лежачому, чи наближеному до цього положенні. Смерть [PERSON] настала від сполучної травми голови, грудної клітки, живота, кінцівок з розчавленням речовини головного мозку, переломами кісток та ушкодженнями внутрішніх органів. Вказана сполучна травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, стоїть у прямому причинному зв`язку з настанням смерті [PERSON] . При судово - токсикологічній експертизі крові від трупа [PERSON] етилового спирту не виявлено, що вказує на тверезий стан померлої перед настанням смерті (а.с. 15 зв.бік-18). З копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 10.05.2023 (а.с. 19-20), копії товарно-транспортної накладної №253023 «09-10» травня 2023 року (а.с. 21) судом встановлено, що станом на час ДТП 09.05.2023 року водій [PERSON] преебував у трудових відносинах з ТОВ "Тульчинмясо". Даного факту не заперечено в судовому засіданні жодною зі сторін. Відповідно до копії посвідчення водія серії [NUMBER] [PERSON] має право керування транспортними засобами категорії В, С (а.с. 20 зв.бік). Транспортний засіб марки «МАЗ-437041», державний [NUMBER] , рік випуску 2008, на праві власності зареєстровано за ТОВ "Тульчин м`ясо", що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 20 зв.бік). Таким чином, суд установив, що саме ТОВ «Тульчинмясо» є власником джерела підпищеної небезпеки (транспортного засобу, за участі якого мала місце ДТП). Згідно копії товарно-транспортної накладної №253023 встановлено, що «09-10» травня 2023 року [PERSON] автомобілем «МАЗ-437041», державний [NUMBER] , здійснював перевезення вантажу на замовлення ФОП « [PERSON] » з м. Києва до м. Вінниці (а.с. 21). З копії постанови старшого слідчого відділу СУ ГУ Національної поліції у Вінницькій області майора поліції Мазура Ю.А. від 31.05.2023, винесеної в рамках кримінального провадження №12023020000000414 від 09.05.2023. встановлено, що вказане кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Також зі змісту даної постанови слідує, що пішохід [PERSON] порушила вимоги п. п. 4.4, 4.14 (а, д) Правил дорожнього руху, водій [PERSON] дій пішохода не передбачав, діявши відповідно до вимог Правил дорожнього руху, не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода (а.с. 22-23). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Махнівською сільською радою Хмільницького району Вінницької області 10.05.2023, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 49 років в с. Перемога Хмільницького району Вінницької області (а.с. 23 зв.бік). З копії довідки про причину смерті № 48 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , причина смерті - розтрощення черепу (а.с. 24). Факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а саме, що вони доводились одна одній сестрами, підтверджено рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18.10.2023, яке набрало законної сили 30.11.2023 року, про що свідчить наявна у справі його копія (а.с. 24 зв.бік-25). З копії довідки про склад сімї від 19.06.2023 № 594, виданої Махнівською сільською радою Хмільницького району Вінницької області, слідує, що до складу сімї зареєстрованих за даною адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] , [INFO] , - голова д/г, [PERSON] , [INFO] , - сестра, усього двоє осіб (а.с. 25 зв.бік). Згідно копії паспорта № [NUMBER] , виданого 09.06.2020 органом 0520, судом встановлено, що позивачка [PERSON] народилася [INFO] (а.с. 26 зв.бік). Довідкою від 17.01.2024, виданою Махнівською сільською радою Хмільницького району Вінницької області, підтверджено ту обставину, що [PERSON] до дня смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , проживала разом з нею однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27 зв.бік). З копії квитанції до прибуткового касового ордера №7 від 16.05.2023 (а.с. 29), копії рахунку №29 від 16.05.2023 (а.с. 28-зв. бік), товарного чеку від 13.05.2023 (а.с. 29) суд установив, що позивачкою [PERSON] у звязку з похованням сестри (за ритуальні послуги) витрачено 10 745 грн. Також суд установив, що станом на час ДТП (страхового випадку) 09.05.2023 поліс внутрішнього страхування № 209032640, за яким забезпеченим транспортним засобом був «МАЗ-437041», державний [NUMBER] , Страховиком - ПРАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування", яка є діючим членом МТСБУ, був чинним. Вказане підтверджується витягом із сайту МТСБУ (Перевірка чинності полісу внутрішнього страхування) (а.с. 30). З копії листа директора юридичного департаменту ПРАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" від 17.01.2024 №170124-377/К (а.с. 30) у відповідь на адвокатський запит адвоката Лисого О.В. від 12.01.2024 (а.с. 30 зв.бік) слідує, що ПРАТ "СК "Арсенал страхування" за наслідками розгляду отриманого від [PERSON] повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 09.05.2023, та інших документів, враховуючи п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та в строк, передбачений п. 36.2 ст. 36 вказаного закону, прийнято рішення та здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 5372,50 грн. (а.с. 31). Згідно копії платіжного доручення №37056458 від 26.07.2023 встановлено, що ПРАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" перераховано [PERSON] виплату страхового відшкодування у розмірі 5372,50 грн., як сестрі, акт №109.01516523-1 від 21.07.2023 (а.с. 66). З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що ТОВ Тульчинм`ясо» зареєстроване та є юридичною особою (а.с. 34, 45). Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить із наступного. Стаття 1187 ЦК України визначає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно із п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Судом встановлено, що позивачка звернулася до відповідача ПРАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" з заявою про виплату страхового відшкодування у встановлений законом строк та їй було виплачено лише його половину в рохмірі 5372,50 грн. Водночас, твердження відповідача ПРАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" про те, що до виплати підлягає лише половина витрат на поховання, оскільки смерть потерпілої сталася внаслідок її грубої необережності, суд вважає помилковими з огляду на таке. Відповідно до п. 36.3. закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Аналіз вказаної законодавчої норми дає можливість зробити висновок про те, що її приписи поширюються на випадки завдання неподільної шкоди сукупними діями забезпечених транспортних засобів третій особі. Такі ж приписи закріплено у ч.2 ст. 1188 ЦПК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобовязані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Крім того, такі доводи відповідача ПРАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" помилкові з огляду на положення ст. 1193 ЦК України, частина третя якої визначає, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Отже, витрати на поховання потерпілого відшкодовуються в повному обсязі, незалежно від наявності його вини. Таким чином, суд доходить висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення з ПРАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" 5372,50 грн. у відшкодування витрат на поховання потерпілої підлягає задоволенню, оскільки загальний їх розмір 10 745 грн. не перевищує граничний розмір, встановлений ст. 27 Закону. Що стосується позовної вимоги [PERSON] до ТОВ "Тульчин м`ясо" про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою, зокрема, щодо членів її сім`ї. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Томугрошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21. За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" № 4 від 01 березня 2014 року, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Під умислом потерпілого потрібно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 5 ст. 1193 Цивільного кодексу України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Надаючи оцінку доводам представника ТОВ «Тульчинмісо» про те, що дії потерпілої [PERSON] під час дТП були умисними та стали непереборною силою для водія [PERSON] суд враховує та виходить із наступного. За результатами досудового розслідування, зокрема постанови слідчого про закриття кримінального провадження слідує, що пішохід [PERSON] порушила вимоги п. п. 4.4, 4.14 (а, д) Правил дорожнього руху, водій [PERSON] дій пішохода не передбачав, діявши відповідно до вимог Правил дорожнього руху, він не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода. З огляду на це кримінальне провадження було закрито в зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Таким чином, у діях працівника ТОВ «Тульчинм`ясо» ознак вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди встановлено не було. Главою 4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі Правил), регулюються обов`язки та права пішоходів. Згідно з п. 4.4 Правил у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи. Згідно з п. 4.14 Правил пішоходам забороняється, зокрема: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки та відпочинку. З аналізу наведених норм та встановлених у справі обставин в діях потерпілої [PERSON] вбачається наявність ознак необережності, яка в порушення правил дорожнього руху рухалася по дорозі, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, внаслідок чого трапилась дорожньо-транспортна пригода. Обставин, які б свідчили про умисел потерпілої на вчинення ДТП, судом не встанволено. Як не встановлено і того, що ДТП стала наслідком непереборної сили. Отже, суд доходить висновку, що, оскільки шкода спричинена також у зв`язку з необережністю самої потерпілої, це не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у випадку спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таким чином, з огляду на смерть потерпілої [PERSON] в результаті наїзду автомобіля, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд вважає обгрунтованими доводи представника позивача про заподіяння останній моральної шкоди, на відшкодування якої відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, вона має право. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19. Так, судом встановлено, що [PERSON] внаслідок ДТП втратила сестру, яка була її єдиною родичкою. У звязку з цим позивачка зазнала моральної шкоди, що полягає у її тривалих душевних стражданнях. Також обґрунтованими є доводи представника позивача про те, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди, яка була заподіяна [PERSON] , в силу ст. ст. 1172, 1187 Цивільного кодексу України, лежить саме на ТОВ «Тульчинм`ясо», як власникові джерела підвищеної небезпеки, за участі якого сталася ДТП. Щодо тверджень представника відповідача ТОВ «Тульчинм`ясо» про те, що обовязок відшкодовування моральної шкоди [PERSON] у товариства відстуній, оскільки позивачкою не доведено факту проживання її однією сім`єю з потерпілою [PERSON] , а саме не представлено рішення суду про встановлення даного факту, слід зазначити таке. Наявними у справі доказами повністю доведено, що потерпіла [PERSON] була рідною сестрою, єдиною родичкою позивачки [PERSON] , проживала разом з останньою однією сім`єю до дня смерті. Інших доказів, які б спростовували дані обставини, матеріали справи не містять. З огляду на встановлені обставини, враховуючи характер душевних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок смерті сестри, завданої джерелом підвищеної небезпеки, які мають тривалий характер, емоційний стрес, перенесений у ході поховання сестри, беручи до уваги наявність у діях потерпілої ознак необережності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтованою, на переконання суду, для задоволення моральних страждань позивачки буде відшкодування в розмірі 100000,00 гривень, що підлягає стягненню із відповідача ТОВ «Тульчинм`ясо». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися а припущеннях. Виходячи зі змісту вказаних вище законодавчих норм, обовязок доведення своїх вимог лежить не лише на позивачеві, такий обовязок лежить і на відповідачеві щодо доведеності заперечень проти позову. Однак, заперечуючи проти позову, відповідачами на спростування доводів та вимог позивачки належних доказів не надано. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин суд доходить висновку про часткове задоволення позову. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. При зверненні до суду із позовом позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 Цивільного процесуального кодексу України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позовні вимоги [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, є вимогами майнового характеру. При зверненні з даним позовом в суд позивачка була звільнена від сплати судового збору згідно п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір". Відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Задовольняючи позов частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача ПАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 104,70 грн., а з відповідача ТОВ «Тульчинм`ясо» - 1948,86 грн., виходячи із того, що ціна позову складала 155372,50 грн., судовий збір - 3028 грн., позовні вимоги, предявлені до ПАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ»" задовлено на суму 5372,50 грн., а до ТОВ «Тульчинмясо» - в розмірі 100000 грн. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що відповідно до ст. 131 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на виконання вимог ст. 134 ЦПК України представником позивача у позовній заяві зазначено орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести за надання правничої допомоги в сумі 31074,50 грн., що становить 20% від ціни позову (а.с. 1-8). Повноваження представника позивача підтверджуються доданими до позовної заяви копією ордеру серії АВ № 1187170 від 15.05.2025 на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Лисим О.В. на підставі договору на надання правничої допомоги №б/н від 14.06.2023 у Тульчинському районному суді Вінницької області (а.с. 41), копією свідоцтва про право на зайняття Лисим О.В. адвокатською діяльністю серії ВН №000746 від 29.08.2021 (а.с. 10). На підтвердження понесених витрат та їх розміру до позовної заяви долучено договір про надання правничої допомоги від 14.06.2023, укладений між адвокатом Лисим О.В. та [PERSON] , строк дії якого не більше п`яти років з дня його підписання (а.с. 35-36). Згідно з п.3.1 вказаного договору за правничу допомогу, передбачену в п.1.2 договору, клієнт сплачує адвокату винагороду - гонорар в розмірі, визначеному додатком №1 до цього договору, за домовленістю у фіксованій грошовій сумі. В п.3.2 договору зазначено, що погодинна оплата за тарифами, вказаному в додатку №1 до цього договору здійснюється відповідно до вартості послуг згідно додатку №1 до цього договору. Пунктом 1.2 додаткової угоди №1 від 14.06.2023, укладено між [PERSON] та адвокатом Лисим О.В., визначено, що розмір гонорару адвоката за ведення справи, в судах першої та апеляційної інстанцій по стягненню на користь Клієнта грошової компенсації за спричинену клієнту шкоду становить суму, що розраховується у 20% від фактично стягнутої в користь клієнта суми грошової компенсації. Підтвердженням наданих адвокатом Лисим О.В. послуг правової допомоги позивачці [PERSON] служить детальний розрахунок робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги на виконання умов договору від 14.06.2023 від 15.02.2024 (а.с.37 зв.бік), з якого вбачається, що адвокатом витрачено 9 годин роботи, що з урахуванням фіксованої суми становить 31074,50 грн. Сплата позивачем вказаної суми адвокату підтверджується квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 20.01.2025. Суд установив, що у зв`язку з представництвом позивачки в суді, адвокатом Лисим О.В. вчинено підготовчі дії, спрямовані на подання позовної заяви в суд: складено та подано до суду позовну заяву. Також адвокат Лисий О.В. брав участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції 07.07.2025, 02.09.2025 та 11.09.2025. З огляду на викладене, зважаючи на доведеність позивачкою перед судом здійснення витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи належними доказами, з урахуванням складності справи, часу, витраченого на виконання робіт з надання правничої допомоги, обсягу наданих адвокатом послуг, з урахуванням значення справи для сторін, ціни позову, часткового задоволення позовних вимог та домовленості позивачки і адвоката про про розмір гонорару у 20% від фактично стягнутої в користь клієнта суми грошової компенсації, з огляду на клопотання одного із відповідачів про зменшення позовних вимог, суд вважає можливим зменшити розмір цих витрат та стягнути їх з відповідачів на користь позивачки в розмірі 20% від стягнутої на користь позивачки суми відшкодування шкоди в загальному розмірі 105372,50 грн., що становить 21074,50 грн. З них пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача ТОВ "Тульчин м`ясо" підлягають стягненню 20 000 грн., а з ПАТ "Страхова компанія "Арсенал страхування" - 1074,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial