Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

Позивач, Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), звернувся до Дніпровського районного суду з позовом, у якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) штрафні санкції у розмірі 81 780 грн та судовий збір у розмірі 3 028 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.09.2011 між Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу КМР (КМДА) та [PERSON] було укладено договір № 50/к-Л-2011 про навчання з 2 курсу в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за спеціальністю «лікувальна справа». Відповідно до пункту 2.2.1. Договору, Управління сплачує Університету вартість навчання студента протягом 5 років (10 навчальних семестрів) відповідно до Міської цільової програми підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 роки, яка затверджена рішенням КМР від 17.02.2011 року № 9/5396 в розмірі 67 320 грн та в межах виділених на виконання заходів вказаної програми асигнувань міського бюджету на кожен рік. Згідно з пунктом 2.2.3. Договору, студент зобов`язаний після закінчення навчання в Університеті, за направленням Управління, пройти інтернатуру за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» в комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва та відпрацювати в цьому ж чи іншому комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва три роки або період, пропорційний періоду оплати Управлінням за навчання в Університеті. Відповідно до пункту 2.2.4. Договору, у разі якщо студент відмовляється за направленням Управління пройти інтернатуру за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» в комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва та відпрацювати в цьому ж чи іншому комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва три роки, чи його відраховано з Університету, Управління має право на відшкодування студентом, у встановленому законодавством порядку до бюджету м. Києва коштів за весь період його навчання в Університеті. Відповідно до пункту 2.2.5. Договору, Управління має право на відшкодування коштів за навчання студентом у разі: невиконання навчального плану, пропусків занять без поважних причин, невиконання умов договору, відмови від проходження інтернатури за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» в комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва, відмови від відпрацювання в цьому ж чи іншому комунальному закладі охорони здоров`я міста Києва не менше трьох років. 01.07.2016 між Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу КМР (КМДА) та [PERSON] було укладено договір № 100/к-Л-2016 про проходження інтернатури випускників Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, які навчались за Міською цільовою програмою підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва з подальшим працевлаштуванням. Відповідно до пункту 2.1.4. Договору, замовник має право на відшкодування коштів за навчання виконавців у разі: невиконання начального плану інтернатури: пропусків інтернатури без поважних причин; невиконання умов договору; відмови від проходження інтернатури за відповідною спеціальністю в закладах охорони здоров`я, що входять до сфери управління Замовника; відмови від відпрацювання в цьому ж чи іншому закладі охорони здоров`я, що входять до сфери управління замовника, три роки або період, пропорційний періоду оплати Замовником за навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця та навчання в інтернатурі. Відповідно до пункту 2.2.3. Договору, виконавець зобов`язаний після закінчення інтернатури приступити до роботи на посаді лікаря відповідної спеціальності з 01.08.2018 та відпрацювати три роки на займаній посаді. Відповідно до пункту 2.2.4. Договору, у разі розірвання договору, Виконавець відшкодовує кошти Замовнику протягом місяця, в установленому законодавством України порядку, а у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань Виконавець сплачує Замовнику штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Наказом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.07.2016 № 1057/к «Про працевлаштування лікаря [PERSON] », відповідача було направлено для проходження заочного розділу інтернатури за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києва та Київську міську клінічну лікарню №1 з подальшим направленням на очний цикл навчання до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця та працевлаштуванням [PERSON] після закінчення навчання в інтернатурі до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва з 01.08.2018. Листом від 14.11.2018 № 2422 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва повідомив, що [PERSON] згідно наказу Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу КМР (КМДА) від 21.07.2016 № 1057/к «Про працевлаштування лікаря [PERSON] » після закінчення навчання в інтернатурі в заклад не працевлаштовувалась. Таким чином, по закінченню навчання в інтернатурі, відповідач не приступила до відпрацювання трьох років до КНП «Центр первинної медико- санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва. Навчання відповідачем здійснювалося в наступний період: вересень-грудень 2011, січень-червень 2012, вересень-грудень 2012, січень-червень 2013, вересень-грудень 2013, січень-червень 2014, вересень-грудень 2014, січень-червень 2015, вересень-грудень 2015, січень-червень 2016, вересень-грудень 2016, січень-червень 2017. На даний час заборгованість [PERSON] за навчання за міською цільовою програмою підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 роки становить 81 780, 00 коп. Позивач листом від 27.11.2018 № 061-11511/10 направляв відповідачу вимогу щодо повернення коштів за навчання. Відповіді на вимоги Департамент не отримав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26.07.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін, сторонам роз`яснено право подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25.10.2024 залишено без задоволення заперечення відповідача [PERSON] про розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження. 05.11.2024 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якій остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначає, що в 2010 році вона вступила в НМУ ім. О.О. Богомольця, на контрактну форму навчання на факультет лікувальна справа (медичний №1), провчилася там один рік і в 2011 їй запропонували перевестися за цільовою програмою КМДА, на що вона погодилася. В договорі була прописана спеціальність, яку вибрала КМДА, це загальна практика - сімейна медицина, де вона навчалася з другого по шостий курс. Далі КМДА на цій цільовій програмі проплачує інтернатуру по спеціальності загальна практика - сімейна медицина (ця інтернатура з 2016 по 2018 рік). Вона пройшла всю інтернатуру за цією спеціальністю, здала всі екзамени на гарні оцінки, а потім в 2017 році завагітніла і 28.11.2017 народила. Крок 3 не склала у зв`язку з вагітністю і декретом. В 2021 році вона вступила в НМУ в інтернатуру за спеціальністю радіологія, склала крок 3 та отримала диплом лікаря-спеціаліста радіолога. Зазначає, що в 2018 році закінчила інтернатуру за спеціальністю загальна практика - сімейна медицина в Інституті післядипломної освіти НМУ ім. О.О. Богомольця, диплом їй не видали. Позивач зазначає в позові, що вона не відпрацювала лікарем загальної практики - сімейної медицини, однак вона не могла піти працювати, бо не склала на той момент крок 3 і їй не видали диплом даного спеціаліста. Крім того, зазначила, що її не направляли за наказом на працевлаштування, а отже позивачем не було дотримано взятих на себе обов`язків щодо її навчання, оскільки диплом їй так і не видали і не видали направлення. Цього ж дня від відповідача надійшов зустрічний позов до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним договору № 100/к-Л-2016 про проходження інтернатури випускників НМУ ім. О.О. Богомольця, які навчались за Міською цільовою програмою підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва з подальшим працевлаштуванням від 01.07.2016. Зустрічну позовну заяву обґрунтовує тим, що спірні договори укладено всупереч нормам законодавства. Більше того, позивачу за зустрічним позовом не було вручено диплом про закінчення вищого закладу освіти та не було видано направлення на роботу, як і не надано належним чином оформлених документів передбачених Порядком від 25.12.1997 №367. 15.11.2024 від представника позивача Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу КМР (КМДА) - Гладун А.І. надійшла відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що аргумент відповідача щодо того, що «в 2018 році закінчила інтернатуру за спеціальністю загальної практики - сімейна медицина в Інституті післядипломної освіти НМУ ім. О.О. Богомольця, і не видали диплом» є безпідставним та необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи є належним чином завірена копія диплома [PERSON] від 24.06.2016 року С16 № 052028. Твердження [PERSON] , щодо направлення на працевлаштування є також безпідставними, оскільки позивач на виконання належним чином взятих на себе договором зобов`язань, надав відповідачу обумовлені освітні послуги. Наказом Департаменту охорони здоров`я міста Києва від 21.07.2016 № 1057/к «Про працевлаштування лікаря [PERSON] » [PERSON] було направлено для проходження заочного розділу інтернатури за спеціальністю «Загальна практика-сімейна медицина» в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва та Київську міську клінічну лікарню №1 з подальшим направленням на очний цикл навчання до Національного медичному університеті імені О.О. Богомольця та працевлаштуванням [PERSON] після закінчення навчання в інтернатурі з 01.08.2018 до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Дарницького району м. Києва на посаду лікаря загальної практики - сімейна медицина. Департамент охорони здоров`я міста Києва листом від 13.11.2018 № 061 14725/09 звернувся до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва та просив забезпечити контроль за відпрацюванням студента [PERSON] трьох років відповідно до умов договору. Водночас, листом від 14.11.2018 № 2422 КНП «Центр первинної медико санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва повідомив, що відповідач згідно наказу Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.07.2016 № 1057/к «Про працевлаштування лікаря [PERSON] » не працевлаштувалась. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) до [PERSON] про стягнення коштів за навчання, зустрічну позовну заяву [PERSON] до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання недійсним договору, об`єднавши їх в одне провадження. Постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи, учасникам справи роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. 31.12.2024 від представника відповідача за зустрічним позовом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу КМР (КМДА) - Гладун А.І. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. В обґрунтування зазначила, що [PERSON] звернулась з письмовою заявою від 01.07.2016 № б/н про направлення до закладу охорони здоров`я, яке підпорядковане та/або входить до сфери управління Департаменту охорони здоров`я міста Києва для проходження інтернатури. Відповідно до вищезазначеної заяви, між Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу КМР (КМДА) та [PERSON] було укладено договір від 11.07.2016 № 100/к-Л-2016 про проходження інтернатури випускників НМУ імені О.О. Богомольця, які навчались за Міською цільовою програмою підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва з подальшим працевлаштуванням. Департамент охорони здоров`я міста Києва на виконання належним чином взятих на себе договором зобов`язань, надав [PERSON] обумовлені освітні послуги. [PERSON] до заяви від 01.07.2024 № б/н додала копію диплома спеціаліста Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 24.06.2016 з серійним номером С16 № 052028. Виходячи з вище зазначеного на виконання умов договору від 11.07.2016 № 100/4 Л-2016, наказом Департаменту охорони здоров`я міста Києва від 21 липня 2016 року № 1057/к «Про працевлаштування лікаря [PERSON] ». було направлено для проходження заочного розділу інтернатури за спеціальністю «Загальна практика сімейна медицина» в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району м. Києва та Київську міську клінічну лікарню №1 з подальшим направленням на очний цикл навчання до Національного медичному університеті імені О.О. Богомольця та працевлаштуванням [PERSON] після закінчення навчання в інтернатурі з 01.08.2016 до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Дарницького району м. Києва на посаду лікаря загальної практики сімейна медицина. 29.01.2025 від представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, у якій остання зазначила, що навчальним закладом не була сформована картка працевлаштування випускника, за 4 місяці до завершення навчального закладу, місце працевлаштування позивачки визначено не було. Крім того, позивачці не було вручено диплом. 13.02.2025 до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним [PERSON] - [PERSON] стосовно доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу. 27.05.2025 до суду від представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи відомостей щодо підтвердження зміни прізвища [PERSON] на [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27.05.2025 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до розгляду по суті, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу КМР (КМДА) - Гладун А.І. позовні вимоги за первісним позовом підтримала, за зустрічним позовом заперечувала з підстав викладених в заявах по суті справи. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним [PERSON] - [PERSON] у задоволенні позовних вимоги за первісним позовом заперечувала, за зустрічним позовом підтримувала з підстав викладених в заявах по суті справи. Відтак, суд, вислухавши позиції представників учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01.09.2011 між Головним управлінням охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] укладено договір № 50/к-Л-2011 про навчання студента з 2 курсу в Національному медичному університеті імені О.О. за спеціальністю «лікувальна справа» (т.1 а.с.19). Відповідно до пункту 2.2.1. Договору, Управління сплачує Університету вартість навчання студента протягом 5 років (10 навчальних семестрів) відповідно до Міської цільової програми підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 роки, яка затверджена рішенням Київської міської ради від 17.02.2011 № 9/5396 «Про затвердження Міської цільової програми підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 року» в розмірі 67 320 грн та в межах виділених на виконання заходів вказаної програми асигнувань міського бюджету на кожен рік (т.1 а.с.19). Згідно з пунктом 2.2.3. Договору, студент зобов`язаний після закінчення навчання в Університеті, за направленням Управління, пройти інтернатуру за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» в комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва та відпрацювати в цьому ж чи іншому комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва три роки або період, пропорційний періоду оплати Управлінням за навчання в Університеті (т.1 а.с.20). Відповідно до пункту 2.2.4. Договору, у разі якщо студент відмовляється за направленням Управління пройти інтернатуру за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» в комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва та відпрацювати в цьому ж чи іншому комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва три роки, чи його відраховано з Університету, Управління має право на відшкодування студентом, у встановленому законодавством порядку до бюджету м. Києва коштів за весь період його навчання в Університеті (т.1 а.с.20). Відповідно до пункту 2.2.5. Договору, Управління має право на відшкодування коштів за навчання студентом у разі: невиконання навчального плану, пропусків занять без поважних причин, невиконання умов договору, відмови від проходження інтернатури за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» в комунальному закладі охорони здоров`я м. Києва, відмови від відпрацювання в цьому ж чи іншому комунальному закладі охорони здоров`я міста Києва не менше трьох років (т.1 а.с.20). 24.06.2016 [PERSON] отримала диплом спеціаліста [NUMBER] про закінчення у 2016 році Національного медичного університету імені О.О. Богомольця і отримання повної вищої освіти за спеціальністю Лікувальна справа та здобуття кваліфікації лікаря (а.с.32). 11.07.2016 між Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та [PERSON] укладено договір № 100/к-Л-2016 про проходження інтернатури випускників Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, які навчались за Міською цільовою програмою підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва з подальшим працевлаштуванням (т.1 а.с.26-28) Згідно п.1.2 Договору, виконавець після закінчення навчання в інтернатурі зобов`язаний відпрацьовувати за спеціальністю загальна практика-сімейна медицина три роки в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Дарницького району м. Києва (т.1 а.с.26). Відповідно до пункту 2.1.4. Договору, замовник має право на відшкодування коштів за навчання виконавців у разі: невиконання начального плану інтернатури: пропусків інтернатури без поважних причин; невиконання умов договору; відмови від проходження інтернатури за відповідною спеціальністю в закладах охорони здоров`я, що входять до сфери управління Замовника; відмови від відпрацювання в цьому ж чи іншому закладі охорони здоров`я, що входять до сфери управління замовника, три роки або період, пропорційний періоду оплати Замовником за навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця та навчання в інтернатурі (т.1 а.с.26). Відповідно до пункту 2.2.3. Договору, виконавець зобов`язаний після закінчення інтернатури приступити до роботи на посаді лікаря відповідної спеціальності з 01.08.2018 та відпрацювати три роки на займаній посаді (т.1 а.с.26). Відповідно до пункту 2.2.4. Договору, у разі розірвання договору, Виконавець відшкодовує кошти Замовнику протягом місяця, в установленому законодавством України порядку, а у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань Виконавець сплачує Замовнику штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (т.1 а.с.27). Наказом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.07.2016 № 1057/к «Про працевлаштування лікаря [PERSON] », [PERSON] було направлено для проходження заочного розділу інтернатури за спеціальністю «Загальна практика - сімейна медицина» в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києва та Київську міську клінічну лікарню №1 з подальшим направленням на очний цикл навчання до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця та працевлаштуванням після закінчення навчання в інтернатурі до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва з 01.08.2018 (т.1 а.с.38). Листом від 14.11.2018 № 2422 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дарницького району м. Києва» повідомив, що [PERSON] , яка була скерована для працевлаштування з 01.08.2018 на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Дарницького району м. Києва» після закінчення навчання в інтернатурі, в їхній заклад не працевлаштовувалась (т.1 а.с.30). 27.11.2019 Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надіслав письмову вимогу [PERSON] , у якій проінформував, що навчання нею здійснювалось в наступний період: вересень-грудень 2011 року, січень-червень 2012 року, вересень-грудень 2012 року, січень-червень 2013 року, вересень-грудень 2013 року, січень-червень 2014 року, вересень-грудень 2014 року, січень-червень 2015 року, вересень-грудень 2015 року, січень-червень 2016 року, вересень-грудень 2016 року, січень-червень 2017 року. Станом на 26.11.2019 заборгованість за навчання за Міською цільовою програмою підготовки лікарських кадрів для закладів охорони здоров`я міста Києва на 2011-2017 року, з урахуванням проходження інтернатури, складає 81 780 грн. Враховуючи викладене, Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вимагає відшкодування коштів в розмірі 81 780 грн (т.1 а.с.23-25). 26.04.2017 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Дарницькому районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий номер 539. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (т.1 а.с.31). Як вбачається з трудової книжки ( [PERSON] ) [PERSON] : 12.08.2013 прийнято на посаду сестри медичної відділення анестезіології та інтенсивної терапії (Наказ №116-к від 12.08.2013); 13.06.2014 звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (Наказ № 94-к від 13.06.2014); 05.05.2015 прийнята на посаду медсестри в ТОВ «Клініко-терапевтичний інститут» (Наказ № 18-к від 05.05.2015); 01.04.2016 звільнена за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (Наказ №30-к від 22.03.2016); 01.09.2010 зарахована на 1-й курс медичного факультету (Наказ № 1427/л-1 від 25.08.2010); 01.07.2016 відрахована у зв`язку із завершенням навчання (Наказ № 1776/л-1 від 24.06.2016); 02.02.2021 прийнято рентгенолаборантом в ТОВ «Медичний центр «Наша Родина» (Наказ № 18/к від 01.02.2021); 11.02.2021 звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (Наказ №29/к від 11.02.2021); 01.05.2021 прийнято на посаду рентгенолаборанта відділення променевої діагностики (Наказ № 50-к від 30.04.2021); 01.02.2022 звільнено з посади за угодою сторін, ст. 36 п.1 КЗпП України (Наказ №7-к від 01.02.2022); 01.09.2010-24.06.2016 навчання в Національному медичному університеті імені О.О.Богомольця (додаток до диплому [NUMBER] ); 01.08.2020-11.01.2022 навчання в інтернатурі в приватному вищому навчальному закладі «Київський медичний університет зі спеціальності «Радіологія» (Наказ №396/ск від 30.07.2020); 15.02.2022 прийнято на посаду лікаря-рентгенолога мамографічного кабінету (Наказ №4/к від 28.01.2022); 28.07.2023 звільнено з пасади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (Наказ №47 від 14.07.2023); 31.07.2023 призначено на посаду лікаря-рентгенолога без категорії відділення променевої діагностики госпіталю в Державну установу «Головний медичний центр МВС України» (Наказ № 196 о/к від 19.07.2023); 02.11.2023 звільнено за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (Наказ № 318 о/с від 31.10.2023); 08.11.2023 прийнято на посаду лікаря-рентгенолога мамографічного кабінету (Наказ № 97/к від 03.11.2023); 17.11.2023 звільнено з займаної посади за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України (Наказ №69 від 17.11.2023); 01.12.2023 прийнята на посаду лікаря-рентгенолога відділення променевої та функціональної діагностики в КНП «Київський міський дитячий діагностичний центр» (Наказ №26/П від 29.11.2023); 29.12.2023 звільнено з посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України (Наказ № 26/Л від 26.12.2023); 04.01.2024 прийнята на посаду лікаря-рентгенолога в мамографічний кабінет відділення пренатальної діагностики (Наказ від 03.01.2024 №01-к) (т.1 а.с.62-70). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.1-2 ст.16 ЦК України). Відповідно до частини першої, третьої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом норм статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 53 Конституції України, держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Згідно частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1-3, 5-6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі) (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21.12.2021 в справі № 148/2112/19). Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.06.2020 в справі № 177/1942/16-ц). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів, які б свідчили про недійсність укладеного договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність зустрічних позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23.03.1996 по 06.09.2014, у тому числі на час укладення договору №50/к-Л-2011 від 01.09.2011 про навчання з 2 курсу в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за спеціальністю «лікувальна справа»), пунктом 2 Указу Президента України від 23.01.1996 №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення договору №50/к-Л-2011 від 01.09.2011 про навчання з 2 курсу в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за спеціальністю «лікувальна справа») та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 №367. Випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 52 Закону України «Про освіту» в редакції чинній на 02.05.2011). Пунктом 2 Указу Президента України від 23.01.1996 №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» (в редакції від 16.05.1996) встановлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» в редакції чинній на 01.07.2004). Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 №367 (в редакції від 25.12.1997) встановлено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважались такими (постанова ВП ВС від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17). Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.05.1991 «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. На переконання Великої Палати Верховного Суду покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах (постанова ВП ВС від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17). Якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання. Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору щодо здобуття відповідачем зазначеної освіти, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення договору від 01.09.2011, регулюються саме нею. Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою. [PERSON] добровільно підписуючи угоду від 01.09.2011, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом та погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років. У пунктах 83-86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 по справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції. Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається. Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету. У справі Chitos проти Греції (рішення від 04.06.2015, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років. ЄСПЛ вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави. Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності. В справі Charalambos Pierrakos проти Греції (рішення від 26.05.2020, заява № 51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. Таким чином, [PERSON] не було дотримано вимог законодавства України та умов договорів від 01.09.2011 та 01.07.2016 в частині її зобов`язання відпрацювати три роки (про що було видано Наказ Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.07.2016 № 1057/к «Про працевлаштування лікаря [PERSON] »). У відповідності до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29). В порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved