Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

[PERSON] (далі заявник) звернувся до Макарівського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, в якій вказав, що він народився [INFO] , і проживає в селі Вишеград Бучанського району Київської області. Згідно виписки з погосподарської книги №17.12 08/13 від 27.01.2025 з 1991 по 1995 роки Маковищанського старостинського округу Макарівської ОТГ Бучанського району Київської області (раніше Маковищанської сільської ради, Макарівського р-ну, Київської обл.) зроблено особовий запис №283 де вказано, що головою домогосподарства розташованого в [ADDRESS] є [PERSON] , [INFO] . Члени сім?ї записані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Заявник стверджує, що копією заяви для отримання паспорта підтверджується той факт, що він мешкав за адресою: [ADDRESS] та було видано паспорт серії [NUMBER] від 29 серпня 1980 року, який станом на сьогодні було втрачено. Відповідно до записів у трудовій книжці серія [NUMBER] трудова діяльність розпочалася з 01 липня 1983 року у колгоспі «Київський» на посаді тракториста. Останнім місцем роботи було товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Київська» 02 жовтня 2003 року. Разом з тим, заявник повідомляє про те, що 02 вересня 2019 року Макарівським районним судом Київської області у справі №370/902/18 його було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання два роки позбавлення волі. Довідкою про звільнення серія КНВ №22473 від 30 травня 2022 року підтверджено, що з 30 травня 2018 року по 30 травня 2022 року він відбував покарання в установі Білоцерківська виправна колонія (35). Таким чином, заявник запевняє, що станом на 1991 рік він постійно проживав за адресою: [ADDRESS] і з тих пір також постійно проживає на території України та нікуди з України не виїжджав на постійне місце проживання. 20 листопада 2024 року заявник звернувся до Ірпінського об?єднаного відділу міграційної служби у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління із заявою про видачу паспорта громадянина України. Але, листом вказаного відділу від 31 грудня 2024 року йому було відмовлено в оформленні і видачі паспорта громадянина України на підставі підпункту 6 пункту 100 Порядку оформлення та видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 (в редакції КМУ від 03 жовтня 2018 №795), із роз`ясненням права встановити належність до громадянства України шляхом звернення до суду із метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. Наразі заявник не може отримати новий паспорт громадянина Україна у зв?язку із втратою попереднього, і тому не може скористатися своїми правами, які надаються громадянам України згідно чанного законодавства України зокрема, офіційно влаштуватись на роботу, отримувати пенсію, придбати або успадкувати майно, звертатись до медичних закладів, укласти шлюб, приймати участь у виборах. Враховуючи викладене, заявник просив суд: встановити факт його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 12.02.2025 року (а.с.22) заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 07.04.2025 року. 08.04.2025 року представник Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дехтяров В.В. через підсистему «Електронний суд» подав до суду письмові пояснення (а.с.34-138), в яких виклав детальний опис здійснених процедур задля встановлення особи заявника, а також перевірки наявної інформації щодо його звернення до органів влади із заявою про видачу паспорта, документування його паспортом громадянина України, а також встановлення обставин його постійного проживання на території України. До цих пояснень додав документи, які зібрані за результатами цих процедур та просив врахувати їх під час прийняття судового рішення. Ухвалою суду від 28.04.2025 року (а.с.142) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 11.06.2025 року, яке в подальшому неодноразово відкладалося. В судовому засіданні 25.09.2025 року заявник підтримав вимоги поданої ним заяви з підстав, що у ній зазначені, пояснив суду, що дійсно усе своє життя проживає на території України, про що у матеріалах справи наявні докази. Також вказав про те, що отримував паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року, але орієнтовно в 2006 році (точної дати не пам`ятає), він згорів у будинку. Після пожежі, ним не було отримано паспорта громадянина України, оскільки не було нагальної потреби, а в подальшому не міг, у зв`язку із відбуванням покарання в місцях позбавлення волі (строк покарання шість років). Крім того, зазначив, що трудова книжка на його ім`я була заведена у 1983 році, в якій містяться записи про трудову діяльність, зокрема, з 1991 року працював скотарем на фермі, а потім сантехніком 3-го розряду. Тому, просив суд задовольнити вимоги його заяви. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні не заперечила проти задоволення вимог вказаної заяви. Заслухавши присутніх у судовому засіданні учасників справи, покази свідків, з`ясувавши обставини, які мають значення для вирішення справи, дослідивши докази, якими обґрунтовуються вимоги заяви, перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини суд встановив наступне. Заявник [PERSON] народився [INFO] в селі Маковище Макарівського району Київської області, про що 12 жовтня 1959 року Виконавчим комітетом Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області зроблено відповідний актовий запис №35, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00046526045 від 15.08.2024 року (а.с.59-61). Із копії заяви про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, вбачається, що на основі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.10.1959 року, на ім`я [PERSON] видано паспорт серії [NUMBER] від 29.08.1980 року (а.с.13, 63). Згідно із повідомленням Ірпінського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №80.3215.03-2469/80.3215.1-24 від 31.12.2024, [PERSON] відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України. За результатами здійснення перевірок, передбачених пунктами 43 та 52 Порядку оформлення та видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302, (в редакції КМУ від 03 жовтня 2018 №795), встановлено, що відносно нього відсутня інформація в базах даних Реєстру, відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємства, установ та організацій, та ідентифікувати його особу під час оформлення паспорта громадянина України у формі карти, що містить безконтактний електронний носій у зв?язку з оформленням паспорта громадянина України вперше після досягнення 18-річного віку, не вдалося. Тому рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 (а.с.16). Відповідно до повідомлення Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№35)» №4048/2514-24/20 від 21.08.2024 року, гр. [PERSON] , [INFO] , у період з 30.05.2018 року по 30.05.2022 року дійсно відбував міру кримінального покарання в державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№35)». Також надано копію з архівної особової справи засудженого (а.с.57). Згідно з актом про встановлення особи, пред`явлено для впізнання 3 фото осіб та встановлено, що на фото №3 [PERSON] (а.с.64-65). Відповідно до інформацій наданих Управліннями/Головними управліннями ДМС України на запит Ірпінського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, згідно усіх наявних обліків щодо документування паспортом громадянина України у вигляді книжечки зразка 1994 року, інформація відносно гр. [PERSON] , [INFO] відсутня (а.с.98-126). Відповідно до відомостей Управління обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області [PERSON] , [INFO] , не значиться зареєстрованим за будь-якою з адрес (а.с.54). Згідно виписки з погосподарської книги №17.12 08/13 від 27.01.2025 року (а.с.12), виданої старостою Маковищанського старостинського округу Макарівської селищної ради О. Радченко, встановлено, що в погосподарській книзі №7 з 1991 по 1995 роки Маковищанського старостинського округу Макарівської ОТГ Бучанського району Київської області (раніше Маковищанської сільської ради, Макарівського р-ну, Київської обл.) зроблено особовий запис №283 де вказано, що головою домогосподарства розташованого в [ADDRESS] є [PERSON] , [INFO] , а членами сім?ї записано: [PERSON] , [INFO] . Відповідно до записів у трудовій книжці серії [NUMBER] (а.с.7-11) трудова діяльність [PERSON] розпочалася з 01 липня 1983 року у колгоспі «Київський» на посаді тракториста. 23.01.1991 року [PERSON] прийнятий на посаду слюсаря-сантехніка в колгосп «Київський», а 15.12.1994 року звільнений за власним бажанням. Останнім місцем роботи було Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Київська», в якому останній працював у період з 25.10.2002 по 02.10.2003 роки та з 12.09.2006 по 29.12.2006 роки. Відповідно до копії свідоцтва про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації серії [NUMBER] та додатку до нього (а.с.134), вбачається, що [PERSON] навчався з 07.02.2020 по 30.09.2020 рік в Білоцерківському навчальному центрі №35 за професією слюсар з ремонту колісних транспортних засобів та якому присвоєно кваліфікацію слюсар з ремонту колісних транспортних засобів ІІ (другого) розряду. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що заявник у справі [PERSON] постійно проживав на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що заявник являється її сусідом. Вона добре знала батьків заявника, його сестер, брата та його самого, оскільки починаючи з 1974 року кожні вихідні приїздили до батьків її чоловіка, які були сусідами із заявником. Вказала про те, що [PERSON] все життя проживав у Вишеграді. З 2011 року вона зі своїм чоловіком постійно проживають по сусідству із заявником. За цей час, [PERSON] декілька разів був в місцях позбавлення волі, але коли повертався, то постійно проживав у Вишеграді. Коли Україна стала незалежною, він також проживав у Вишеграді, і працював в селі на фермі, завжди був працьовитим, але через свою халатність не зробив все вчасно. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що знає заявника з народження, вони разом працювали в колгоспі в селі Маковище. [PERSON] почав працювати раніше за 1984 рік і звільнився раніше за нього. [PERSON] весь час проживав у селі, на момент коли наша держава стала незалежною, то він був на території України. Будинок заявника давно згорів, вже не пам`ятає в якому році, але більше 10 років назад. Вирішуючи вимоги за даною заявою, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 293\~ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з\~п.\~5\~ч.\~2\~ст.293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою статті 315\~ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 постанови №5 від 31.03.1995 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України\~«Про громадянство\~України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів; проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно із п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого указом Президента України від 27.03.2001 №215, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Пунктом 8 цього Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: 1) заяву про встановлення належності до громадянства України; 2) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); 3) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до пункту 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі Порядок №302). Пунктом 1 Порядку №302 визначено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються до центрів надання адміністративних послуг, державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, і його відокремлених підрозділів (далі уповноважені суб`єкти), територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС (пункт 19 Порядку №302). В свою чергу, пунктом 16 Порядку №302 передбачено, що ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміном паспорта. Абзацом 2 пункту 24 Порядку №302 встановлено, що у разі виявлення факту подання не всіх необхідних документів або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган ДМС/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформує заявника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника відмова надається в письмовому вигляді. Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт (пункт 72 Порядку №302). Згідно з пунктом 100 Порядку №302 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має право відмовити особі в оформленні або видачі паспорта, якщо: 1) особа не є громадянином України; 2) особа вже отримала паспорт (у тому числі паспорт зразка 1994 року), який є дійсним на день звернення (крім випадків обміну паспорта у зв`язку з виявленням помилки в інформації, внесеній до нього; звернення для обміну протягом одного місяця до дати закінчення строку дії паспорта; непридатності для подальшого використання); 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану заявником інформацію; 4) за видачею паспорта звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень на отримання паспорта; 5) особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта; 6) особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи. Наведені норми Порядку №302 свідчать, що існує певна процедура оформлення органами ДМС паспорта громадянина України, яка включає розгляд заяви-анкети, приймання документів від заявника, ідентифікацію особи та перевірку факту належності особи до громадянства України і прийняття відповідного рішення. У абзаці 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр» визначено, що у разі неможливості встановити особу за визначеною процедурою встановлення особи, особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення для видачі документу, що посвідчує особу та її громадянство України. Відповідно до підпункту 6 п. 35 Порядку №302 заявник для оформлення паспорту подає, окрім іншого, рішення суду про встановлення особи (для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи). Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77\~ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Згідно із ч.ч. 5, 6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На рівні процесуального закону законодавець визначив особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у частині другій статті 318 ЦПК України) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року в справі № 569/4466/23). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Суд встановив, що заявник звернувся до суду із цією заявою про встановлення факту його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу. Встановлення цього факту йому необхідне для встановлення належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України в органах міграційної служби. У цій справі суд встановив, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення факту вказаного факту для встановлення належності до громадянства України, у спірних правовідносинах відсутній, оскільки у заявника відсутні документи, перелік, яких визначений у статті 3 Закону України «Про громадянство України». Ця обставина слугувала підставою для відмови йому міграційним органом у задоволенні такої заяви. Суд вважає, що наявні у справі докази у сукупності із показами свідків, допитаних у судовому засіданні, за своїм змістом підтверджують факт постійного проживання заявника на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу. Встановлення цього факту має юридичне значення для заявника, оскільки дозволить йому отримати паспорт громадянина України з метою отримання можливості користування правами та свободами, визначеними законодавством України. Отже, цей факт породжує для заявника юридичні наслідки, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заявник позбавлений можливості в інший спосіб встановити та довести зазначений факт, оскільки чинне законодавство не передбачає інший порядок його встановлення; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Виходячи із встановлених у справі фактичних обставин, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про те, заявник довів факт його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу. З урахуванням вказаного, а також того, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують наведені у заяві обставини, суд вважає наявними правові підстави для задоволення цієї заяви. У відповідності до ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати понесені заявником не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved