Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся\~до суду\~із позовом [PERSON] до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, у якому просила визнати за ним право власності на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , які померли відповідно [INFO] та [INFO] . Після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на житловий будинок [ADDRESS] , 1948 року побудови, житловий будинок «А», загальною площею 65,5 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м, прибудову ганок «а», з надвірними будівлями та спорудами: сарай «Б», гараж «В», сарай «Г», погріб «г», вбиральня «Д», огорожа - №1, №2, №3 ворота із хвірткою. За заповітом, складеним спадкодавцем [PERSON] , 27.07.1979 року, посвідченим виконавчим комітетом Літочківської с/р народних депутатів Броварського району Київської області, реєстровий номер 52, все своє майно у рівних частках вона заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Усі спадкоємці звернулись із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори відповідно 15.01.1985 року та 19.03.1985 року. У зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, листом Броварської районної державної нотаріальної контори №2554/02-14 від 16.07.2021р., позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Після чого, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.07.2022 року у справі №361/7934/21, за позивачем було визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] . Після смерті матері, з вересня 1984 року, позивач, проживаючи у вищевказаному будинку самостійно, проводив поточні ремонтні роботи, обробляв земельну ділянку, сплачував всі комунальні платежі. Інші спадкоємці - [PERSON] та [PERSON] , протягом більше ніж 40 років спадкове майно не відвідували та не цікавились його станом. Таким чином, оскільки відповідачі не проживають та не приймають участі в утриманні спірного будинку, позивач змушений звернутися до суду із позовом про визнання за ним права власності на 2/3 частину житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 листопада 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 20 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 03 червня 2025 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримував в повному обсязі, просив її задовольнити. Представник відповідача Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, сповіщений належним чином про час та дату розгляду справи, до зали суду не з`явився. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 315122427 від 15.11.2022р., вбачається наявність у позивача [PERSON] спільного часткового приватного права власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.07.2022 року у справі №361/7934/21. Зі змісту вищевказаного рішення вбачається встановлена інформація, яка не потребує доведення щодо наявного заповіту, складеного спадкодавцем [PERSON] , 27.07.1979 року, посвідченим виконавчим комітетом Літочківської с/р народних депутатів Броварського району Київської області, реєстровий номер 52, все своє майно у рівних частках вона заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Усі спадкоємці звернулись із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори відповідно 15.01.1985 року та 19.03.1985 року. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої\~\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з частинами першою та четвертою\~статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За таких обставин, право власності за набувальною давністю виникає лише за сукупності обставин, зазначених у ч. 1\~ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Так, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності відповідно до\~ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відсутність добросовісності в позивача щодо заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~ст. 344 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі за № 910/17274/17, а також у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц від 15 травня 2019 року\~\~у справі № 729/608/17, від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 520/3015/16-ц від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. За таких обставин, суд зазначає, що оскільки є відомі позивачу спадкоємці, як законні власники спірного нерухомого майна, і позивачем не доведено відсутність їх претензій, тому відсутня добросовісність, як одна з обставин, яка необхідна у своїй сукупності для набуття права власності за набувальною давністю. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою\~ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог судом не знайдено, судовий збір залишається на позивачеві. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed