Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

30.07.2024 року до суду звернувся представник: адвокат Працевитий Г.О. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації по Дніпровському району ЗМР, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову посилалися на те, що 24.11.2012 року між сторонами було укладено шлюб, від якого народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2018 року по справі № 334/5708/18 шлюб між сторонами розірвано. Також, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2018 року по справі № 334/2547/18 затверджено мирову угоду, укладену між сторонами справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, за якою, зокрема, сторони дійшли згоди, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання його матері [PERSON] . Проте, [PERSON] фактично відмовилась від виконання вказаної мирової угоди та взагалі від виконання свої батьківських обов`язків, та вже через тиждень після її укладення запропонувала [PERSON] щоб їх малолітня дитина проживала в порядку черговості, тиждень у неї - тиждень у позивача, а вже через декілька місяців взагалі відмовилася забрати дитину до себе та запропонувала позивачу щоб дитина залишилась проживати у нього, пояснюючи це тим, що втомилася від дитини і для [PERSON] буде краще, якщо він залишиться проживати з разом батьком. З 2019 року відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не приймає участь у вихованні та утриманні свого сина, взагалі не цікавиться життям дитини та жодного разу не зателефонувала сину, а коли [PERSON] випадково зустрів її на вулиці у травні 2024 року, вона його навіть не впізнала. Наразі фактичне місце проживання відповідача не відомо. З початку 2019 року по теперішній час дитина проживає разом з батьком: до 01.06.2020 року вони проживали за адресою: [ADDRESS] , а з 01.06.2020 року - зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно виховує та утримує сина, мати дитини не приймає участі у вихованні дитини, не утримує та не цікавиться особистим, шкільним життям дитини, що підтверджується: відповіддю Запорізької гімназії №86 ЗМР від 24.07.2024 року № 01-42/67; характеристиками [PERSON] від Запорізької гімназії № 86 ЗМР від 21.04.2022 року № 01-42/76 та від 04.07.2024 року №01-42/65; відповіддю ФОП [PERSON] «Сучасна педіатрія «Альтернатива» від 26.07.2024 року №26/07/24; висновком оцінки потреб сім`ї від 14.06.2024 року Запорізького міського центру соціальних служб. Враховуючи те, що позивач має матеріальну можливість для утримання дитини, має постійне місце роботи, створив належні побутові умови для проживання, забезпечив належне медичне обслуговування, займається вихованням, дитина в подальшому хоче проживати з батьком, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги малолітній вік, а також те, що дитина проживає з позивачем у звичних для неї умовах, а також байдуже ставлення матері, яка відмовилась від виховання та утримання сина, вважають, що позов підлягає задоволенню. Прохали: 1) встановити факт того, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] ; 2) визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] . 12.08.2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання. 07.10.2024 року ухвалою суду заяву [PERSON] про забезпечення позову до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та визначення місця проживання дитини - залишено без задоволення. 21.10.2024 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третіх осіб: Орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району ЗМР та [INFO] . Зобов`язано Орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району ЗМР надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 12.12.2024 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Лісняк Я.В. з письмовими поясненнями, в яких посилалися на те, що дійсно, відповідно ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2018 року про затвердження мирової угоди було визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . В той же час, батьки розуміли, що в першу чергу вони зобов`язані керуватися не власними амбіціями та емоціями, а найкращими інтересами дитини. Таким чином, дитина ще у 2018 році висловила бажання проживати разом з батьком. Дитина була вже в тому віці, а також мала необхідну зрілість, щоб чітко висловити свою думку і наполягати на ній. Поважаючи думку сина, відповідач погодилась на те, щоб її син проживав разом з батьком. Незважаючи на розірвання шлюбу та сімейні суперечки, у відповідача не було сумнівів, що позивач буде піклуватися про сина, проявляти належну турботу та утримувати його, оскільки позивач любить та поважає сина. Відповідачу також відомо, що її син на момент розгляду справи бажає жити з батьком і його вибір є вільним та свідомим. Відповідач вважає, що це буде відповідати найкращим інтересам дитини. Таким чином, відповідач усвідомлює, що у дитини особиста емоційна прихильність до позивача, дуже позитивне ставлення до нього та дуже теплі стосунки з ним; дитина та позивач мають чудовий психологічний контакт і прив`язаність один до одного, яка сильніша, ніж прив`язаність дитини до матері; позивач забезпечує дитині спокійну, надійну та емоційно-стабільну атмосферу довіри, любові, турботи й захисту; дитина проживає та розвивається у безпечному, стабільному, спокійному та стійкому середовищі; дитина отримує належне виховання, турботу, піклування та догляд. Прохали врахувати пояснення при винесенні рішення. 10.01.2025 року до суду звернувся орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району ЗМР з листом, в якому повідомили, що не мають підстав надати висновок щодо розв`язання спору, оскільки малолітній з батьком проживають на території Дніпровського району м. Запоріжжя. 20.01.2025 року ухвалою суду зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації по Дніпровському району ЗМР здійснити обстеження житлово-побутових умов позивача по справі, скласти письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини та батька, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 12.02.2025 року до суду звернувся орган опіки та піклування районної адміністрації по Дніпровському району ЗМР з Висновком про визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно якого, беручи до уваги, що [PERSON] згодна з позовними вимогами та не заперечує проти визначення місця проживання сина з батьком, з метою захисту прав та інтересів дитини, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] 12.02.2025 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Працевитий Г.О. з заявою про зміну предмету позову, в якій прохали: 1) встановити факт того, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] ; 2) визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] ; 3) позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON] 13.02.2025 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Працевитий Г.О. з заявою, в якій прохали залишити без розгляду вимоги щодо: 1) встановлення факту того, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] ; 2) визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Прохали прийняти до розгляду заяву про зміну предмету позову щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON] та витребувати з Відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР письмовий висновок щодо розв`язання спору. 04.03.2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву представника позивача: адвоката Працевитого Г.О. про зміну предмету позову, в подальшому розглядати справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації по Дніпровському району ЗМР, Орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району ЗМР, [INFO] , про позбавлення батьківських прав, з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації по Дніпровському району ЗМР надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] 15.05.2025 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Лісняк Я.В. з додатковими письмовими поясненнями, в яких посилалися на те, що у відповідача, крім сина [PERSON] є також донька [PERSON] , [INFO] . Донька народжена під час проживання відповідача однією сім`єю без укладення шлюбу з [PERSON] . Шлюб між відповідачем і [PERSON] був укладений 31.10.2020 року. З наведеного вбачається, що місце проживання малолітнього [PERSON] на підставі ухвали про затвердження мирової угоди від 27.08.2018 року було визначено судом під час її вагітності другою дитиною. Після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами малолітній [PERSON] почергово проживав то з позивачем, то з відповідачем, але після того, як відповідачу було важко одночасно займатися і сином, і станом здоров`я у зв`язку з вагітністю і пологами, то малолітній [PERSON] сам запропонував, щоб він залишився на певний час проживати разом з батьком, щоб вона могла народити дитину і деякий час після полог присвятити турботі й піклуванню про новонароджену сестру. У зв`язку з цим, сторони досягли згоди про те, що малолітній [PERSON] залишиться проживати разом з позивачем. Певний час вона займалась вихованням новонародженої доньки, тому була змушена приділяти менше уваги спілкуванню з сином, незважаючи на це, вона не припиняла приймати участь у вихованні сина, спілкувалась з ним, цікавилась його успіхами, але з середини 2021 року у відповідача почались негаразди у шлюбі з [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду від 17.01.2022 року по справі № 334/8824/21 шлюб між відповідачем і [PERSON] розірвано. Практично одразу між відповідачем і [PERSON] почались суперечки щодо місця проживання малолітньої доньки. 24.05.2023 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя винесено рішення по справі №334/1815/22, яким місце проживання малолітньої [PERSON] визначено разом з батьком. Постановою Запорізького апеляційного суду від 13.12.2023 року рішення суду від 24.05.2023 року скасоване і винесено нове рішення, яким місце проживання дитини [PERSON] визначено разом з відповідачем. Верховний Суд 01.05.2024 року виніс постанову, якою постанова Запорізького апеляційного суду від 13.12.2023 року скасована, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2023 року залишено в силі. Оскільки вона не погоджувалася з тим, що місце проживання доньки було визначено разом з [PERSON] , то вона звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про зміну місця проживання дитини, судове провадження по цивільній справі № 334/10590/24 триває. З наведеного вбачається, що відповідач потрапила у вкрай важку життєву ситуацію, пов`язану з необхідністю відстоювання своїх прав на доньку, і така безвихідна ситуація змусила її трохи зменшити рівень спілкування з сином і зменшити час, в який вона приймала участь у вихованні сина. В той же час, вона свідомо не нехтувала своїми батьківськими обов`язками, не втрачала інтерес до сина і навмисно не ухилялась від виконання батьківських обов`язків, що свідчить про відсутність її вини у зниженні рівня піклування про сина, яке викликано об`єктивними обставинами, що не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав. Крім того, відповідач зазначає, що позовна заява про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини батьком була подана лише 30.07.2024 року, майже шість років позивач не висловлював жодних претензій чи зауважень відносно того, що син проживає разом з ним. Позивач ніколи не звертався ані до відповідача, ані до органів опіки та піклування з приводу рівня участі відповідача у вихованні сина. Вважають, що заявлення позову пов`язане з його бажанням уникнути від призову під час мобілізації, оскільки він є військовозобов`язаним, який не має права на відстрочку. Таким чином, ініціювання позивачем спору має на меті не захист прав та інтересів сина, а штучне створення підстав для уникнення позивачем публічного обов`язку по захисту Вітчизни. Відповідач намагається виправити ситуацію, змінити свою поведінку і ставлення до сина в кращу сторону. Прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 20.05.2025 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Працевитий Г.О. з додатковими письмовими поясненнями, в яких посилалися на те, що меншу зацікавленість та участь в житті малолітнього [PERSON] відповідач виправдовує зайнятістю у вихованні доньки, виникненням суперечок щодо місця проживання доньки. Незалежно від життєвих обставин, наявності нового шлюбу, народження дітей від іншого шлюбу, [PERSON] має обов`язок щодо виховання, піклування, розвиток [PERSON] , вона мала забезпечити однакову участь в житті кожного із дітей, однак фактично не зацікавлена життям сина і самоусунулась від виконання своїх материнських обов`язків. Будь-яких належних доказів участі в житті сина, зацікавленості його розвитком, станом здоров`я відповідачем не надано. Матеріали справи містять лише докази судового процесу з приводу місця проживання другої дитини, зацікавленості в долі доньки. Щодо отримання відстрочки, то звертають увагу на те, що [PERSON] самоусунулась від виховання дитини у 2018 році, воєнний стан на території України введений з 24.02.2022 року, тобто якщо б позивач переслідував мету отримати відстрочку від призову, то позов було б подано задовго до цього. Предмет позову було змінено з огляду на матеріали висновку органу опіки та піклування від 11.02.2025 року і ніяк не взаємопов`язане із приписами Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію». Позивач діє в інтересах сина і з метою захисту його прав, доводи відповідача не містять жодного підтвердження зворотного. Відповідач й надалі залишається незацікавленою в житті сина, змінити її поведінку на краще не виявляється можливим. Є обґрунтовані побоювання того, що мати продовжить зникати з життя сина та уникати спілкування з ним, а активна позиція відповідача пояснюється побоюваннями того, що задоволення цього позову вплине на рішення суду по справі №334/10590/24. Прохали позбавити відповідача батьківських прав. 03.06.2025 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Лісняк Я.В. з додатковими письмовими поясненнями, в яких посилалися на те, що Постанови Верховного Суду, на які посилається позивач, не є тотожними або подібними до обставин у даній справі. Прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 02.07.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 24.09.2025 року в судовому засіданні позивач та його представник: адвокат Петров Г.В. позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити. 24.09.2025 року в судовому засіданні відповідач та її представник: адвокат Лісняк Я.В. заперечували проти задоволення позову, прохали відмовити у задоволенні позову. 24.09.2025 року представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися. Суд, вислухавши думки учасників справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народився позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований з 01.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] від 22.07.2020 року, та копією довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №503615-2020 від 28.07.2020 року. Позивач [PERSON] працює водієм автотранспортних засобів за основним місцем роботи в ТОВ «Транс Баланс» з 23.07.2019 року, що підтверджується копією довідки від 22.05.2024 року, його дохід за період з січень 2024-червень 2024 складає в сумі 44849,95 грн., що підтверджується копією довідки від 22.07.2024 року. [INFO] в м. Запоріжжя народилася відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована з 01.02.2010 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 02.08.2024 року. Сторони перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2018 року у справі №334/5708/18 розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.01.2013 року. 27.08.2018 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/2547/18 затверджено мирову угоду, укладену між сторонами справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, за якою: 1) Сторони дійшли згоди, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання його матері [PERSON] . Станом на час укладення даної мирової угоди таким місцем проживання є квартира [ADDRESS] ; 2) [PERSON] зобов`язується у разі зміни свого місця проживання повідомити [PERSON] із зазначенням нової адреси свого місця проживання не пізніше одного місяця з дня зміни місця проживання. Також зобов`язується належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо матеріального утримання та виховання сина, не перешкоджати [PERSON] в здійсненні ним своїх батьківських прав та обов`язків, передбачених ст.ст. 150-151 СК України, зокрема в спілкуванні з сином у визначеному домовленістю сторін порядку. 3) [PERSON] визнає, що місцем проживання його сина [PERSON] є місце проживання його матері [PERSON] . Зобов`язується брати участь в матеріальному утриманні дитини та її вихованні відповідно до вимог ст.150 СК України. 4) Спір між сторонами щодо порядку матеріального утримання дитини або спілкування з дитиною на теперішній час відсутній. В разі виникнення спору між сторонами щодо порядку спілкування з дитиною, її матеріального утримання спір може бути вирішений в порядку, передбаченому законом. 5) Сторони домовились, що судові витрати, в тому числі судовий збір та послуги адвоката, сторони не стягують один з одного. 6) Сторони стверджують, що ця мирова угода не суперечить їх інтересам та не порушує їх прав та прав інших осіб, в тому числі прав малолітньої дитини [PERSON] . Спільна дитина сторін [PERSON] зареєстрований з 01.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання №357-4/04-21 від 01.06.2020 року. Будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (частка 21/100), що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 24.09.2019 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №182197805 від 24.09.2019 року. 31.10.2020 року відповідач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу отримала прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 31.10.2020 року. 17.01.2022 року шлюб між ними розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/8824/21. Відповідач має іншу дитину доньку [PERSON] , [INFO] , батьком якої є [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.04.2022 року. 24.05.2023 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі №334/1815/22 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 13.12.2023 року Постановою Запорізького апеляційного суду рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.06.2022 року і до повноліття дитини. 01.05.2024 року Постановою Верховного Суду постанову Запорізького апеляційного суду від 13.12.2023 року скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2023 року залишено в силі. В провадженні Дніпровського районного суду м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа №334/10590/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну місця проживання малолітньої дитини і звільнення від стягнення аліментів, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно копії Акту обстеження умов проживання, складеного 30.12.2024 року спеціалістами Відділу по Хортицькому району Служби (управління) у справах дітей ЗМР, [PERSON] мешкає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , де також проживає її донька [PERSON] та співмешканець [PERSON] . Згідно копії довідки Запорізької гімназії №86 ЗМР від 24.07.2024 року [PERSON] навчається в гімназії з 01.09.2020 року, вихованням хлопчика займається батько [PERSON] , який постійно цікавиться успіхами у навчанні сина, виконує рекомендації вчителів, відвідує батьківські збори, постійно на зв`язку з класним керівником. За період навчання хлопчика мати [PERSON] не цікавилася успіхами у навчанні сина, не відвідувала батьківські збори, з класним керівником жодного разу не спілкувалася. Згідно копії характеристики Запорізької гімназії №86 ЗМР від 04.07.2024 року [PERSON] навчається в школі з першого класу. За час навчання [PERSON] оволодів навчальним матеріалом на достатньому рівні. Володіє навичками самообслуговування. На уроках виявляє самостійність у роботі, коли прослухає повторний інструктаж. Хлопчик полюбляє фізичну культуру, де він відчуває себе дуже впевнено. В позаурочний час відвідує додаткові заняття з математики та української мови. [PERSON] добре співпрацює у групі. Дуже товариський, має друзів серед одноліток. Не намагається лідирувати в групі. Має в класі позитивний статус. Жвавий, активний на перервах. Має охайний вигляд, приходить завжди в чистому одязі. Хлопчик забезпечений всім необхідним шкільним приладдям та речами, які необхідні для навчання в школі. Вихованням [PERSON] займається тільки батько [PERSON] : відвідує батьківські збори, приводить до школи та забирає дитину після уроків, цікавиться успіхами сина, вчителів, постійно на зв`язку з класним керівником. Допомогу у вихованні хлопчика надає бабуся [PERSON] . Мати вихованням сина не займається, за 4 роки навчання в гімназію ніколи не приходила, не була на офлайн та онлайн батьківських зборах, з класним керівником жодного разу не спілкувалася, навіть по телефону, не цікавилася успіхами сина. Згідно копії довідки ФОП [PERSON] «Сучасна педіатрія «Альтернатива» від 26.07.2024 року дитина [PERSON] спостерігається у медичному центрі згідно програми медичних гарантій за декларацією у лікаря [PERSON] . Зі слів лікаря дитина зверталася за медичною допомогою в супроводі батька. Згідно копії висновку оцінки потреб сім`ї від 14.06.2024 року Запорізького міського центру соціальних служб [PERSON] самостійно виховує сина, мати покинула дитину, аліменти не сплачує, її місце проживання не відоме. Потреби дитини задовольняються. Згідно копії письмових пояснень [PERSON] на ім`я начальника Відділу по Хортицькому району Служби (управління) у справах дітей ЗМР від 30.12.2024 року остання не заперечує щодо місця проживання її сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] . За можливості (за домовленістю з батьком) допомагає дитині матеріально за потребою дитини, спілкується переважно в телефонному режимі, за її адресою дитина ніколи не мешкала, особистих речей в квартирі не має. 02.06.2025 року [PERSON] звернулася до Голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району з заявою про встановлення заходів її участі у вихованні дитини, зокрема, графіку зустрічей з сином. Розгляд звернення [PERSON] про встановлення порядку участі у вихованні сина припинено у зв`язку з відсутністю повного пакету документів, що підтверджується копією листа Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 18.06.2025 року. 07.07.2025 року [PERSON] повторно звернулася до Голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району з заявою про визначення заходів її участі у вихованні сина, надавши необхідні документи. Також, відповідачем в якості доказів спілкування з сином 20.05.2025 року та 03.06.2025 року надано суду скріншоти її листування з сином у месенджері. Згідно Висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] , затвердженого 15.05.2025 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району, встановлено, що 29.01.2025 року [PERSON] звернувся до районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району з заявою щодо проведення профілактичної бесіди з [PERSON] стосовно неналежного виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина [PERSON] . Матеріали по справі були направлені до районної адміністрації ЗМР по Хортицькому району та відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР для вирішення питання по суті. 14.03.2025 року до відділу служби надійшла відповідь від районної адміністрації ЗМР по Хортицькому району (від 03.03.2025 року №Г-11-Д-187) про проведення профілактичної роботи з [PERSON] . Відділ по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР 12.02.2025 року здійснив вихід за адресою проживання [PERSON] , в результаті відвідування була проведена бесіда, під час якої було з`ясовано, що мати за домовленість з батьком дитини, за можливості фінансово допомагає утримувати сина, також [PERSON] повідомила, що цікавиться життям та здоров`ям дитини та переважно спілкується з сином по телефону. [PERSON] було ознайомлено з заявою [PERSON] та попереджено про відповідальність і наслідки за неналежне виконання свої батьківських обов`язків. 14.03.2025 року до відділу служби [PERSON] надав письмове пояснення про те, що проведені профілактичні дії з [PERSON] не вплинули на дії матері, вона і надалі продовжує ігнорувати прохання дитини у спілкуванні. 14.03.2025 року спеціалістом відділу було отримано письмове пояснення від малолітнього [PERSON] , в якому хлопець написав, що згоден з позбавленням матері [PERSON] батьківських прав відносно нього. На запит відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР до відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР було отримано листа від 02.04.2025 року, в якому було зазначено, що [PERSON] не може надати доступ до помешкання щоб зробити акт обстеження квартири, у зв`язку з тим, що працює в іншому районі до 21:00. Пояснення надала через застосунок viber, також зазначила, що незгодна з позбавленням її батьківських прав відносно малолітнього сина. 17.04.2025 о 10:00 в приміщенні районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району відбулася комісія з питань захисту прав дитини для надання висновку до суду для вирішення справи по суті. [PERSON] була запрошена взяти участь у комісії, про що було направлено письмовий лист/запрошення. Мати на засідання комісії не з`явилася, було надано від представника (адвоката) лист про відкладення комісії у зв`язку з хворобою [PERSON] . Розгляд питання було перенесено на наступне засідання комісії 01.05.2025 о 10:00. Повторно [PERSON] було запрошено в телефонному режимі та через представника (адвоката) взяти участь у комісії. Мати на засіданні комісії не з`явилася та не повідомила про поважність причин неявки. На комісії був присутній [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] , члени комісії заслухали думку дитини. Також малолітній [PERSON] після засідання комісії надав спеціалістам відділу письмове пояснення про те, що він знає, що батько звертався до районної адміністрації ЗМР по Хортицькому району та відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей ЗМР з питанням проведення профілактичної бесіди з матір`ю, але ситуація в родині не змінилася та надав копію листування з матір`ю через застосунок viber. Мати фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків, а саме: не відвідує дитину, не цікавиться його життям та розвитком, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування його особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі і не може бути для сина прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання освіти. Жінка не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займається вихованням та утриманням дитини, не замислюється про долю та його майбутнє. Беручи до уваги, що [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина, права та інтереси якого повинні бути захищені у встановленому законом порядку, з метою захисту прав та інтересів дитини, вважають за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також, 29.07.2025 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що є матір`ю [PERSON] . 8 років син з [PERSON] прожили нормально, без сварок, вона не працювала, потім вийшла на роботу, прийшла до неї і сказала: "я закохалась, дитину залишаю з батьком поки". Пів року від неї нічого не чули. Через пів року вона забрала дитину з садочку і заховала від них в квартирі, де проживала з своїм співмешканцем. Вони місяць шукали дитину, бо не знали де вони знаходяться. Місяць вона протримала його вдома, потім зрозуміла, що її співмешканець не буде годувати чужу дитину, і їй прийшлось виходити на роботу. Вона оформила дитину в санаторій. Потім син дізнався де знаходиться дитина і забрав його звідти. Як виявилось дітей там били, висловлювались щодо дітей нецензурною лексикою. Психічний стан дитини був поганий після цього. Коли дитина вже була в них, вона заспокоїлась, вони розлучились. Неділю дитина була в них, неділю в неї, потім вона стала брати його раз в неділю на 3-4 години, і казала "забирай його, в мене вже голова кипить". Коли дитина пішла в перший клас вона цього навіть не знала. Вона вчила внука, займалась з ним, [PERSON] взагалі нічого не знала, ні вчителів, нікого. Дитина вже закінчила 5 клас, вона нічого не знає. В лікарню завжди возить дитину [PERSON] , коли дитина опинилась в лікарні, мати жодного разу не провідала його. Другий раз коли дитина майже місяць пролежала в лікарні, мати жодного разу не прийшла до нього. Вона забула його на 6 років. Дитина сама їй дзвонила, коли дитина просила поповнити йому телефон вона відповідала "в мене немає грошей, все, бувай", це вся їх розмова, вона особисто чула. Дитина завжди з ними, батько бере його з собою на роботу, вона також. Коли син подав позов про позбавлення батьківських прав, вона згадала що вона мама та почала надзвонювати йому. Чечина навіть не з`явилась в судове засідання. Навіть мати [PERSON] бачила дитину з народження лише один раз. Також, 29.07.2025 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що знає [PERSON] з 2008 року, вони навчались разом в школі, коли вона почала жити з [PERSON] вона також це знала. Тобто, вона друг сім`ї. Коли вона зібралась уходити від сім`ї їй це сказала. З сином вона не спілкується, хоча він дуже хоче спілкуватись. [PERSON] часто приїжджає до них в гості, оскільки він з її сином з народження дружить. Чечина працювала в магазині поруч з їх домом, коли [PERSON] з її сином пішли до магазину, вона сказала "більше сюди не приходьте, я зателефоную коли буде час". Чечина не відповідає навіть на дзвінки, він при їй телефонував їй разів 5-6 і вона жодного разу не зняла слухавки. Вона жодного разу не дарувала дитині нічого, на жодні свята. Грошей йому мати не дає. Після стількох відмов у спілкуванні [PERSON] вже не виявляє такого бажання у спілкуванні. Також, 05.08.2025 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що є сусідкою позивача. Син часто залишався у неї. Маму вона ніколи не бачила, [PERSON] розповідав про те, як мама віддавала його в санаторій. В нього є мрія, щоб в нього була добра мама, яка буде добре до нього ставитись і обіймати його. Він про це їй розповідав. Мама про школу нічого не знає. Вона її сьогодні перший раз побачила. Також, 05.08.2025 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що живе з позивачем через стіну, вона в 19-му році купила частину будинку. Дитина постійно в бабусі і в батька. Маму побачила сьогодні перший раз. В неї біля будинку лавочки, де діти гуляють постійно. [PERSON] нічого не розповідав про маму, лише те, що вона є. Казав, що він з нею не спілкується. З [PERSON] в них звичайні сусідські відносини, з його матір`ю також. Також, 05.08.2025 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка неповнолітню дитину [PERSON] , який суду пояснив, що йому краще проживати з батьком, батько йому все купляє, в нього є два комп`ютери, хороший велосипед. Вони нормально спілкуються, їздили в аквапарк. Ще з ними проживає бабушка. Вдома не сваряться. З мамою він взагалі не спілкується, йому не хочеться з нею спілкуватись. Мама йому щось пише, він просто ігнорує її, тому що не хоче щось писати. Він не хоче з нею спілкуватись. Мама віддавала його в дитбудинок, коли папи не було вдома вона його била, нічого не купляла, вони з нею не гуляли. Коли вона віддавала в дитбудинок йому було 4 роки, йому там не сподобалось, там били. Коли мама здала в дитбудинок вона не приїжджала до нього в гості. Звідти забрав батько. Про те, що в мами є друга дитина він знає, її бачив, спілкувався з нею десь 2-3 рази, ходив до них в гості. Мілану бачив ще коли вона була маленькою. Маму бачив останній раз, коли захотів купити попити, постукав у віконечко, а там була мама, вона його навіть не впізнала. Мама не дарувала йому подарунки. Про те, що він лежав в лікарні мамі не казав, у нього був планшет, в якому не було сім-карти, він не міг їй подзвонити. Бачитись, зустрічатись, гуляти з мамою бажання немає. З сестрою вона не пропонувала знайомитись. Про що йде мова в суді і його наслідки розуміє - в нього не буде мами, лише батько. Йому не цікаво спілкуватись з мамою, не хотів би з нею спілкуватись більше. Хоче щоб маму позбавили батьківських прав, внаслідок чого папу не заберуть на війну. Він сам про це здогадався. Мама його зрадила, тому він не вважає, що зраджує маму. Не хоче такої мами. Знає, що, можливо, після рішення суду, більше не буде спілкуватись з мамою, погоджується на це. Не жаліє маму, через те, що її можуть позбавити батьківських прав. Не любить маму. Не хотів би, щоб мама стала іншою і почала більше спілкуватись з ним. Папа чи бабушка при ньому нічого поганого про маму не казали. Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного. Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені правові висновки висловив Конституційний Суд України у Рішеннях від 30.01.2003 року № 3-рп/2003, від 02.11.2004 року № 15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (Постанова Верховного Суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно ч.1,2\~ст.3\~Конвенції про\~права дитини,\~ратифікованої Постановою\~Верховної Ради\~України від\~27.02.1991\~року,\~в усіх\~діях щодо\~дітей,\~незалежно від\~того,\~здійснюються вони\~державними чи\~приватними установами,\~що займаються\~питаннями соціального\~забезпечення,\~судами,\~адміністративними чи\~законодавчими органами,\~першочергова увага\~приділяється якнайкращому\~забезпеченню інтересів\~дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. В ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини закріплено принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно ч.8,9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно ч.1,4\~ст.15\~СК України\~сімейні обов`язки\~є такими,\~що тісно\~пов`язані\~з особою,\~а тому\~не можуть\~бути перекладені\~на іншу\~особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно ч.1,2\~ст.141\~СК України\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно ч.1,2\~ст.150\~СК України\~батьки зобов`язані\~виховувати дитину\~в дусі\~поваги до\~прав та\~свобод інших\~людей,\~любові до\~своєї сім`ї\~та родини,\~свого народу,\~своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ч.3,4 ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ч.1,2 ст.157 СК України питання виховання\~дитини вирішується\~батьками спільно,\~крім випадку,\~передбаченого частиною\~п`ятою цієї\~статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно ч.1 п.2 ст.164 СК України мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно ст.11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» сім`я\~є природним\~середовищем для\~фізичного,\~духовного,\~інтелектуального,\~культурного,\~соціального розвитку\~дитини,\~її матеріального\~забезпечення і\~несе відповідальність\~за створення\~належних умов\~для цього. Кожна\~дитина має\~право на\~проживання в\~сім`ї разом\~з батьками\~або в\~сім`ї одного\~з них\~та на\~піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно п.15,\~16\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №3\~від 30.03.2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~усиновлення і\~про позбавлення\~та поновлення\~батьківських прав»\~позбавлення батьківських\~прав (тобто\~прав на\~виховання дитини,\~захист її\~інтересів,\~на відібрання\~дитини в\~інших осіб,\~які незаконно\~її утримують,\~та ін.),\~що надані\~батькам до\~досягнення дитиною\~повноліття і\~ґрунтуються на\~факті спорідненості\~з нею,\~є крайнім\~заходом впливу\~на осіб,\~які не\~виконують батьківських\~обов`язків,\~а тому\~питання про\~його застосування\~слід вирішувати\~лише після\~повного,\~всебічного,\~об`єктивного\~з`ясування\~обставин справи,\~зокрема ставлення\~батьків до\~дітей. Особи\~можуть бути\~позбавлені батьківських\~прав лише\~щодо дитини,\~яка не\~досягла вісімнадцяти\~років,\~і тільки\~з підстав,\~передбачених ст.164\~СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач [PERSON] , який є батьком дитини сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним, з позовом з вимогою про позбавлення батьківських прав відповідно ст.164 СК України матері дитини [PERSON] з підстави ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Тлумачення положень ст.164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у Постановах, зокрема, від 07.02.2024 року у справі № 455/307/22; від 20.03.2024 року у справі № 204/2097/22; від 24.10.2024 року у справі № 199/3287/23. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (Постанови Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі № 320/5094/19; від 07.03.2024 року у справі № 947/7448/22; від 01.08.2024 року у справі № 366/52/21). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (Постанова Верховного Суду від 23.10.2024 року в справі № 464/2040/23). Суд вважає, що посилання позивача на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не приймає участь у вихованні та утриманні свого сина, взагалі не цікавиться життям дитини - не заслуговує на увагу, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження під час дослідження наданих суду доказів. Суд зазначає, що сам по собі факт недостатнього спілкування матері з дитиною не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, при цьому суд враховує народження відповідачем 05.12.2018 року другої дитини доньки [PERSON] , що в свою чергу потребувало з її боку більшої уваги до новонародженої дитини. Також, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що відповідач матеріально не забезпечує сина з огляду на те, що позивачем не ставилось питання про стягнення з відповідача аліментів. Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §57, 58, від 07.12.2006 року). Тому суд враховує активну участь відповідача у судових засіданнях, категоричне заперечення проти позбавлення її батьківських прав, залучення адвоката для належного представництва її інтересів в суді, подання відзиву та додаткових пояснень, збирання відповідних доказів, звернення до органу опіки і піклування, що свідчить про її інтерес до сина, про бажання брати участь у його вихованні та змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків. Також, суд критично відноситься до пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оскільки останні не є безпосередньою стороною у сімейних відносинах між сторонами по справі, і свої висновки щодо їх відносин зробили, здебільшого, виходячи зі слів позивача, з яким підтримують дружні стосунки, що вказує на їх необ`єктивність, а свідок [PERSON] є матір`ю позивача, тобто заінтересована в задоволенні позову на користь свого сина. Щодо думки дитини про необхідність позбавлення матері батьківських прав суд зазначає наступне. Відповідно ч.2,3 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (Постанова Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18). Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що в даному випадку думка дитини про необхідність позбавлення матері батьківських прав висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, зокрема, вказане підтверджується тим, що згідно скріншотів листування відповідача з сином, зокрема, 20.05.2025 року на питання матері хто його прохав на засіданні комісії органу опіки та піклування сказати щоб її позбавили батьківських прав останній повідомив тато і ті, хто з райадміністрації (в подальшому повідомлення було змінено на «ніхто»). Судом встановлено, що основний тягар з виховання та утримання сина дійсно покладено на батька, але це не свідчить про свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, оскільки, як встановлено судом мати свідомо не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, навпаки, відповідач намагається виправити ситуацію, змінити свою поведінку і ставлення до сина в кращу сторону. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (Постанови Верховного Суду від 12.02.2024 року у справі № 202/1931/22; від 28.02.2024 року у справі № 303/4697/22; від 23.10.2024 року у справі № 464/2040/23). У матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, відомості про її притягнення до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173-2, 184 КУпАП також відсутні. Тому, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини, нехтування нею щодо участі у вихованні сина, а також умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в її діях. Крім того, суд вважає, що у цій справі позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини є умовою для отримання позивачем відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку». Разом з тим, як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду, викладаючи спільну окрему думку щодо Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22, з огляду на встановлений ст.65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суди мали б обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку». Тому, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суди мали б досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Тому суд наголошує, що в умовах особливого періоду (воєнного стану) не можна допускати зловживання процесуальними правами шляхом застосування способів захисту сімейних прав з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). З огляду на викладене, враховуючи встановлену мету звернення позивача до суду з позовом, зокрема, необхідність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, що фактично є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації в умовах воєнного стану, суд вбачає в цій справі ознаки штучного спору, задоволення якого призведе до фактичної можливості для певної міри зловживань щодо виконання позивачем його конституційного обов`язку, передбаченого ст.65 Конституції України, що на переконання суду є неприпустимим. Щодо висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав суд зазначає наступне. Відповідно ч.4,5,6\~ст.19\~СК України\~при розгляді\~судом спорів\~щодо позбавлення\~батьківських прав\~обов`язковою є\~участь органу\~опіки та\~піклування,\~представленого належною\~юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи . Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (Постанови Верховного Суду від 26.07.2021 року у справі № 638/15336/18; від 07.02.2022 року у справі № 759/3554/20; від 10.11.2023 року у справі № 401/1944/22; від 15.11.2023 року у справі № 932/2483/21). Оцінивши Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, з урахуванням того, що судом не встановлено достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд не погоджується з вказаним Висновком, з огляду на те, що позбавлення відповідача батьківських прав суперечить інтересам дитини. Також, схожі висновки щодо спірних правовідносин зазначено Запорізьким апеляційним судом у Постанові від 16.07.2025 року (справа № 644/1189/24) та у Постанові від 17.06.2025 року (справа № 333/9580/24). Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. У п.3.4 вказаного Рішення зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Згідно п.4.1 вказаного Рішення одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). Також, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Таким чином, всебічне дослідження усіх обставин справи та наданих доказів, дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то суд залишає витрати на сплату судового збору за позивачем.

Outcome: dismissed