Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , яка подана адвокатом Долженчук Надією Миколаївною до [PERSON] , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якій просить: позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 січня 2022 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між сторонамибуло розірвано. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] проживає разом зі своїм батьком- [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 27 серпня 2018 року (з моменту його народження і по теперішній час). Фактично шлюбні стосунки з [PERSON] було припинено у серпні 2021 року,з того моменту, сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем. Спорів стосовно міста проживання дитини не було, відповідачка не заперечувала, що дитина буде проживати з позивачем. Весь цей час відповідачка життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Дитина не пам`ятає матері та немає до неї ніяких почуттів, оскільки за останні три роки відповідачка жодного разу його не бачила. Позивач з трирічного віку сина, без участі відповідачки, виховує, доглядає та утримує свого малолітнього сина, піклується про його фізичний, духовний та моральний розвиток, піклується про його навчання, дошкільну підготовку, та забезпечує його необхідним харчуванням, медичним доглядом, відпочинком і лікуванням. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. [PERSON] з серпня 2021 року взагалі не приймає участі у вихованні дитини та не цікавиться його життям. Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, а тому вона повинна бути позбавлена батьківських прав. Ухвалою суду від 29 серпня 2024 року прийняти до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] . Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 53). Ухвалою суду від 09 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Долженчук Н.М. про витребування доказів. Зобов`язано Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . (т. 2 а.с. 1 - 2). 11.11.2024 на адресу суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 11.11.2024 на адресу суду від представника позивача - адвоката Долженчук Н.М. надійшла відповідь на відзив, в якій просила відмовити у приєднанні до матеріалів справи відзиву на позовну заяву у зв`язку з пропуском строку без поважних причин, вирішити справу за наявними матеріалами (т. 1 а.с. 134 - 135). У судовому засіданні 14.11.2024 судом було повернуто відповідачці [PERSON] поданий відзив на позовну заяву, у зв`язку з відсутністю підпису. 06.12.2024 на адресу суду від представника третьої особи - Гаврилюка А.А надійшли сформовані 06.12.2024 в системі «Електронний суд» письмові пояснення, в яких зокрема зазначив, що за результатами розгляду встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває за межами України та на даний час у зв`язку з оголошенням в країни воєнного стану постійно проживає в [ADDRESS] . Враховуючи, що малолітній наразі перебуває за межами України, що унеможливлює проведення обстеження умов проживання дитини, отримання акту оцінки потреб сім`ї/особи та підготовку висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав, у зв`язку з цим Приморська районна адміністрація Одеської міської ради не має можливості скласти і подати до Суду повноцінний та об`єктивний письмовий висновок у порядку ст. 19 Сімейного кодексу України. Вважають, що розгляд справи №522/13786/24 має бути продовжено за відсутності письмового висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Під час вивчення наданих до суду доказів, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради вважає, що наявні підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Наявність у [PERSON] батьківських прав щодо дитини, [PERSON] , [INFO] , станом на даний момент є формальністю та ніяким чином не сприяє забезпеченню інтересів дитини (т. 2 а.с. 199 - 200). 10.01.2025 на адресу суду від відповідачки надійшли письмові заперечення, в яких зокрема зазначила, що вони з позивачем домовилися, що їх син буде проживати два тижні з нею, а два тижні - з позивачем у квартирі його матері. Такий стан речей продовжувався аж до початку повномасштабної війни РФ проти України. На початку березня 2022 року мати позивача [PERSON] запропонувала їм, що вона поїде за кордон з їхнім сином (її онуком), на що вони погодилися та написали спільну заяву та мати позивача з їхнім сином виїхала за кордон. Спочатку вони проживали в Молдові потім виїхали до Франції, а потім до м. Вайсенштадт у Німеччині, де і перебувають дотепер. В січні 2023 року позивач виїхав до м. Вайсенштадт у Німеччині де проживає разом з їхнім сином дотепер. Під час проживання її сину за кордоном вона щоденно спілкувалася з ним по телефону, двічі на рік виїжджала за кордон для зустрічей з сином, де надавала письмові дозволи на відвідування сином дитячого садку, на зайняття футболом. Вона надсилає сину поштові посилки з подарунками і з розвиваючими іграми. Зазначила, що останнім часом, особливо після подання цього позову, позивач та його мати намагаються відсторонити її від спілкування з сином: то телефони позивача та його матері знаходяться поза зоною досяжності, а коли вона додзвонюється до них, то за їхніми словами її син кудись відійшов. Звісно вона спілкується з сином, але це потребує значного часу (передзвонювати по декілька разів) та нервів. У зв`язку з тим, що позивач не з`явився до ТЦК для відновлення баз даних, було накладено арешт на його банківські рахунки та майно. Для того, щоб зняти ці арешти, позивач тиснув на неї, щоб вона добровільно відмовилася від сина і навіть пропонував їй гроші за це. Однак вона категорично відмовилася. В Німеччині позивач зареєстрований, як одинокий батько та отримує від німецьких властей додаткові кошти, як одинокий батько. Вважає, що цим позовом позивач намагається вирішити свої матеріальні проблеми в Україні та закріпити за собою статус батька-одинака, який дає йому додаткові фінансові вигоди в Німеччині (т. 2 а.с. 203 - 205). Ухвалою суду від 16 січня 2025 року частково задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Долженчук Н.М. про витребування доказів. Витребувано від Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання [PERSON] , [INFO] , громадянкою України, РНОКПП [NUMBER] державного кордону України за період з 01.03.2022 по день виконання ухвали суду (т. 3 а.с. 3 - 6). Ухвалою суду від 16 січня 2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 3 а.с. 7). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Долженчук Н.М. позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи - Гаврилюк А.А. вважав позов таким, що підлягає задоволенню. В останнє судове засідання представник третьої особи - Гаврилюк А.А. не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Суд, вислухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25.01.2022 у справі № 522/23655/21 (т. 1 а.с. 12). Сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (т. 1 а.с. 13). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Згідно з п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18 вказано, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій застосували положення статті 164 СК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, не взяли до уваги, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Встановивши фактичні обставини справи, суди неправильно розтлумачили поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшли помилкового висновку, що бездіяльність при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його доньки, яка проживає разом з матір`ю. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що батько не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі №722/225/23 (провадження № 61-248св24) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Суд відзначає, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю та тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такий захід може застосовуватись лише у виняткових випадках і тільки за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача. Суд вважає, що позивач не надав суду доказів, які беззаперечно підтверджували винну поведінку відповідачки та свідоме нехтування нею своїми обов`язками. Позивачем не доведено обставин свідомого ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, та як наслідок, необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини та підтримання зв`язків з матір`ю, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість. Позивачем в ході розгляду справи не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Як слідує з матеріалів справи, заявами [PERSON] та [PERSON] , які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А. за № 316, 317 від 01.03.2022, та №988,989 від 22.07.2022 надано згоду на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у супроводі громадянки [PERSON] (т. 1 а.с. 118 - 119). Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10.10.2024 на адресу адвоката Долженчук Н. повідомлено, що у період з 01.03.2022 по 10.10.2024 [PERSON] , [INFO] здійснив перетинання державного кордону України 03.01.2023 на транспортному засобі CYZ888, напрям - виїзд (т. 2 а.с. 18). Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10.03.2025 в період з 01.03.2022 по 10.03.2024 [PERSON] , [INFO] перетинала державний кордон України, напрям виїзд, в`їзд (т. 3 а.с. 17) Судом установлено, що наразі позивач [PERSON] разом з сином [PERSON] , [INFO] мешкають та зареєстровані у Федеративній Республіці Німеччині. Відповідно до оцінки сімейної ситуації та соціальної оцінки дитини [PERSON] , [INFO] одинокий батько 6-річної дитини. Він живе у Вайсенштадті і в першу чергу дбає про здоров`я та виховання сина (т. 1 а.с. 97 - 98). 26.08.2022 та 06.09.2022 [PERSON] видано підтвердження, що її син [PERSON] , [INFO] може відвідувати німецький дитячий садок та займатися футболом у спортивному об`єднанні міста Вайсенштадт (т. 1 а.с. 159 - 160, 171 - 172). Відповідно до листа окружної адміністрації міста Вунзідель та «FICHTELGEBIRGE» 16.08.2021 Управління у справах неповнолітніх, окружна адміністрація міста Вунзідель, відвідало родину [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Був присутній пан [PERSON] та його син [PERSON] . [PERSON] й досі поживає в Україні. Вона не піклується про [PERSON] та рідко йому дзвонить (т. 2 а.с. 111- 112). Оцінюючі докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає за необхідне зазначити, що перебування дитини разом з батьком за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у спілкуванні та налагодженні стосунків між матір`ю та сином. Але при цьому мати не усувається від виховання дитини, підтримує зв`язок з дитиною, цікавиться його життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Та обставина, що відповідачка тимчасово не бачиться з сином, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 24.10.2024, афідевіта [PERSON] та [PERSON] , засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мкртичян З.А. та зареєстрованих відповідно в реєстрі за № 3212 та № 3213, нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 29.10.2024, нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 29.10.2024, в яких вказані особи характеризують відповідачку [PERSON] негативно, не свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. В той же час, відповідно до довідки ФОП [PERSON] № 4/10/2024 від 07.10.2024 [PERSON] дійсно працює у ФОП [PERSON] касиром торгівельного залу з 01.10.2024 по теперішній час (т. 1 а.с. 250в). ФОП [PERSON] 07.10.2024 видано характеристику на [PERSON] , відповідно до якої за місцем роботи характеризується позитивно (т. 1 а.с. 250г). У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком. Суд наголошує, що позивач при розгляді даної справи не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини. Отже, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, враховуючи, що в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами не виконання [PERSON] батьківських обов`язків, не встановлено винної поведінки відповідачки, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Outcome: dismissed