Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що 19 квітня 1995 року спільним рішенням профспілкового комітету та адміністрації Міжгірського агробуду, де він працював, було прийнято рішення про надання йому квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира була передана підприємству-роботодавцю заводом «Електрон». На підставі цього рішення Міжгірською селищною радою було видано ордер № 8 від 25.05.1995, відповідно до якого він вселився у зазначену квартиру, до якої в подальшому підключив телефон і електропостачання, обладнав водопостачання й водовідведення та газопостачання, кабельне телебачання. З вказаного часу він користується цією квартирою й сплачує комунальні послуги. Оскільки завод «Електрон» належним чином не здійснив передання вказаної квартири Міжгірському агробуду, 11.04.1999 адміністрація та профком Міжгірського заводу «Електрон» повторно вирішила довиділити Міжгірському агробуду зазначену квартиру, в якій на той час уже проживав [PERSON] . Зазначене рішення також не було реалізовано, оскільки Міжгірський райагробуд вже не здійснював діяльності. Постановою Господарського суду Закарпатської області від 26.05.2023 в справі № 16/112 Дочірнє підприємство «Міжгірський завод «Електрон» було визнано банкрутом. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.10.2004 в справі № 16/112 на Дочірнє підприємство «Міжгірський завод «Електрон» було покладено зобов`язання передати Міжгірській селищній раді належні об`єкти соціальної та комунальної інфраструктури, серед яких і житловий будинок, в якому перебувала квартира позивача. Зазначена ухвала суду не була виконана, а ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.11.2009 в справі № 16/112 було затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Дочірнього підприємства «Міжгірський завод «Електрон» й ліквідовано зазначене підприємство. Житловий будинок в якому розташована квартира позивача до цього часу не перебуває ні на чиєму балансі, що позбавляє його можливості приватизувати житло в передбаченому порядку. Обґрунтовуючи позов зазначеними обставинами та з посиланнями на ст. 41 Конституції України, ст. 11, 16 і 392 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просив визнати за ним право власності на зазначену квартиру. 21 серпня 2025 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшла зазначена цивільна справа. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.08.2025 було відкрито провадження у справі, постановлено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11 вересня 2025 року. Ухвалою від 17 вересня 2025 року підготовче провадження в справі було закрито та призначено справу до розгляду на 23 вересня 2025 року. Позивач та його представник адвокат Оленич Р.А. на розгляд справи не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, наполягають на задоволенні позову, з викладених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання позовних вимог та відсутність заперечень щодо задоволення позову. Суд, дослідивши подані учасниками докази, перевіривши їх на відповідність критеріям належності, допустимості й достовірності та достатності у взаємозв`язку для вирішення спору, встановив такі фактичні обставини справи. Спільним рішенням профспілкового комітету та адміністрації Міжгірського агробуду, яке оформлено протоколом від 19 квітня 1995 року (а.с. 8) [PERSON] було надано житлове приміщення (квартиру) [ADDRESS] . З цього ж рішення та трудової книжки [PERSON] (а.с. 7) слідує, що позивач в зазначений період (з 01.06.1979 по 18.01.1999) працював у Міжгірському агробуді (попередниках). 25 травня 1995 року Виконавчим комітетом Міжгірської селищної ради на підставі рішення виконкому від цієї ж дати за № 25, [PERSON] було видано ордер № 2 на право зайняття квартири [ADDRESS] (а.с. 9). З врахуванням положень ст. 58 Житлового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) зазначений ордер виданий з дотриманням положень діючого законодавства, приміщення надане позивачу було вільним, а [PERSON] законно вселився до вказаної квартири. Позивач після вселення вживав заходи з метою підключення до належної йому квартири необхідних комунікацій та комунальних послуг, що слідує з квитанцій від 08.08.1995 і 09.11.1995 (а.с. 12, 13). З витягу з рішення адміністрації та профспілкового комітету Міжгірського заводу АТ «Електрон» від 11 квітня 1999 року (а.с. 14) слідує, що на підставі подання Міжгірського райвиконкому № 1-32/224 від 09.04.1995 Міжгірському райагробуду було повторно довиділено одну трикімнатну квартиру [ADDRESS] як дольову участь підрядника. Розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації від 01.12.1998 № 578 (а.с. 15) було скасовано державну реєстрацію Міжгірського орендного підприємства «Агробуд», внаслідок чого останній припинив свою діяльність. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.10.2004 в справі № 16/112 (а.с. 16) було зобов`язано банкрута ДП «Міжгірський завод «Електрон» передати, а Міжгірську селищну раду прийняти об`єкти соціальної та комунальної інфраструктури. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.12.2009 в справі № 16/112 (а.с. 17) було затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс та ліквідовано Дочірнє підприємство АТ «Концерн-Електрон» Міжгірський завод «Електрон». Відповідно до листа Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 16.09.2025 будинок [ADDRESS] не перебуває на балансі селищної ради та відомості про суб`єкта, на балансі якого перебуває зазначений будинок у раді відсутні. Зазначені обставини визнаються відповідачем по справі. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному захист прав власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у частині 5 статті 11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених статтями 335, 376 та 392 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2 статті 328 ЦК України). Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Позивач не може оформити право власності на квартиру через відсутність правовстановлюючого документа на зазначену квартиру. Відсутність правовстановлюючого документа на квартиру є обмеженням права власності. Згідно з технічним паспортом виготовленим КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» від 14.03.2018 вищевказана квартира є квартирою посімейного, спільного заселення, розташована на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 39,54 кв.м., у тому числі 1 кімната 9,30 кв.м., 2 кімната 20,72 кв.м., 3 кімната 9,52 кв.м., кухні площею 8,58 кв.м., ванної кімнати площею 2,68 кв.м., туалету 1,39 кв.м., коридору 9,81 кв.м, кладової 2,04 кв.м., балкону 4,43 кв.м., лоджією 6,10 кв.м., загальна площа квартири 74,57 кв.м. Матеріал зовнішніх стін цегла, перекриття зі збірних залізобетонних багатопустотних панелей (а.с. 10-11). Будинок підключено до телефонної мережі, обладнано водопроводом, каналізацією, газопостачанням, електроосвітленням, кабельним телебаченням. Самочинного перепланування не було. Доказами фактичної користування та фактичного набуття права власності на дану квартиру є факт підключення до житлово-комунальних послуг позивача [PERSON] (а.с. 12, 13). Отже, враховуючи встановлені обставини, визнання відповідачем позову, а також те, що визнанням за позивачем права власності на спірну квартиру права інших осіб не порушуються, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявлені в позовній заяві.

Outcome: approved