Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

01 липня 2024 року позивач [PERSON] та як законний представник малолітнього позивача [PERSON] , 2018 року народження, звернувся до суду із позовними вимогами до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради, у подальшому КНП«Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 04 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Клопотання позивачів про залучення третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - задоволено. 01 липня 2024 року позивачі [PERSON] , [PERSON] та законний представник малолітнього позивача [PERSON] 2018 року народження та неповнолітнього позивача [PERSON] , 2009 року народження. - [PERSON] звернулися до суду із позовними вимогами до КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 04 липня 2024 року задоволено клопотання позивачів у даній справі про об`єднання вищезазначених цивільних справ в одне провадження задоволено, передано судді Слишу А.Т. справу за позовом [PERSON] , [PERSON] та законного представника малолітнього позивача [PERSON] 2018 року народження та неповнолітнього позивача [PERSON] , 2009 року народження. - [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням для вирішення питання про одне провадження із справою №438/1145/2024, провадження №2/438/337/2024. Ухвалою суду від 22 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] та законного представника малолітнього позивача [PERSON] 2018 року народження та неповнолітнього позивача [PERSON] , 2009 року народження - [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в порядку загального позовного провадження та задоволено клопотання позивачів про об`єднання позовів в одне провадження, цивільну справу №438/1145/2024, провадження №2/438/337/2024 за позовом [PERSON] , законного представника малолітнього [PERSON] - [PERSON] до КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору та бере участь у справі на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та цивільну справу №438/1147/24, провадження №2/438/338/2024 за позовом [PERSON] , [PERSON] , законного представник неповнолітнього [PERSON] , малолітнього [PERSON] - [PERSON] до КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Об`єднаній справі присвоєно номер справи №438/1145/2024, провадження №2/438/337/2024. В обґрунтування позовних вимог (завданої ушкодженням здоров`я малолітнього [PERSON] ) позивачі посилаються на те, що 14 вересня 2018 року через невдалі спроби інтубації трахеї, неправильно обрану тактику лікування (зокрема пізнє проведення трахеостомії) та несвоєчасно розпочату операцію кесарського розтину в [PERSON] (дружини [PERSON] та матері [PERSON] ), медичні працівники заподіяли непоправної шкоди здоров`ю [PERSON] , оскільки відбулось внутріутробне гіпоксично-ішемічне ураження головного мозку дитини при проведенні операції з кесаревого розтину [PERSON] . Дитина була незворотно уражена на момент народження, є особою з інвалідністю підгрупи А та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується Медичним висновком №17 про дитину-інваліда віком до 18 років від 26.05.2021 долученим до матеріалів справи. Такі неправомірні дії працівників відповідача завдали позивачам матеріальної та моральної шкоди. Наступна позовна заява мотивована позивачами [PERSON] , [PERSON] та законним представником малолітнього позивача [PERSON] , неповнолітнього позивача [PERSON] - [PERSON] тим, що 14 вересня 2018 року через неналежне надання медичної допомоги невдалі спроби інтубації трахеї, неправильно обрану тактику лікування (зокрема пізнє проведення трахеостомії) та несвоєчасно розпочату операцію кесарського розтину в [PERSON] (дружини [PERSON] та матері [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) розвинулась постреанімаційна хвороба та [INFO] остання померла. Неправомірні дії працівників відповідача завдали позивачам матеріальної та моральної шкоди. Кримінальне провадження щодо неналежного виконання медичними працівниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки, а саме смерть [PERSON] та інвалідизацію [PERSON] , розглядалось Бориславським міським судом Львівської області. 22 січня 2024 року Бориславський районний суд Львівської області постановив ухвалу, якою: «Клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задовольнити. Звільнити [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Борислава Львівської області, громадянина України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Борислава Львівської області, громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Клопотання обвинуваченої [PERSON] про звільнення останньої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задовольнити. Звільнити [PERSON] , [INFO] , уродженку с. Тухолька Сколівського району Львівської області, громадянку України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] [INFO] , уродженки с. Тухолька Сколівського району Львівської області, громадянки України, обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задовольнити. Звільнити [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Борислава Львівської області, громадянина України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Борислава Львівської області, громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задовольнити. Звільнити [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Рихтичі Дрогобицького району Львівської області, громадянина України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Рихтичі Дрогобицького району Львівської області, громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Цивільний позов [PERSON] , [PERSON] до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава Бориславської міської ради Львівської області», треті особи на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КК України залишити без розгляду. Цивільний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава Бориславської міської ради Львівської області», треті особи на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України залишити без розгляду». Позивачі вважають, що звільнення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від кримінальної відповідальності не свідчить про їх виправдання, визнання невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, підстава їх звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючою. У позовних заявах вказують на склад цивільного правопорушення, доводять наявність шкоди та її розмір і просять суд відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану у зв`язку із смертю члена сім`ї (дружини та матері) та відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я [PERSON] . На адресу суду 21 серпня 2024 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому не заперечувала того факту, що 14 вересня 2018 року лікарі медичного закладу, треті особи у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] при наданні медичної допомоги [PERSON] , 14 вересня 2018 року сумлінно виконували покладені на них обов`язки, представник заперечила вчинення ними цивільного правопорушення. Представник відповідача вказала на презумпцію невинуватості третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також зазначила про скрутне матеріальне становище закладу охорони здоров`я. Відповідно просить в позові відмовити, обґрунтовуючи тим, що для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за ст. 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов`язково необхідно враховувати. Вказує, що позивачі в порушення вказаних вимог не довели належними та допустимими доказами наявність шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями медичних працівників та смертю людини, а також ушкодження здоров`я , та як наслідок нанесення шкоди (матеріальної, моральної), також не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їм моральної шкоди . Просив врахувати позицію касаційного суду проте, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Увідповіді на відзив, поданої представниками позивачів до суду, зазначено про преюдиційність ухвали Бориславського міського суду Львівської області від 22.01.2024 відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). У відповіді на відзив також вказано про нереабілітуючі підстави для звільнення медичних працівників відповідача від кримінальної відповідальності. Окрім того, позивачі вказують на безпідставність доводів представника відповідача щодо поганого матеріального становища, оскільки лікарня, окрім державного фінансування через НСЗУ, має можливість і надає платні медичні послуги. Третіми особами [PERSON] та [PERSON] були подані письмові пояснення третіх осіб. [PERSON] у поясненнях зазначив, що подані позивачами позови є тотожними, оскільки були подані до одного і того ж відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав. У додаткових поясненнях [PERSON] також вказав, що на його переконання суддя Ткачова С.М. допустила процесуальне порушення, виправляючи описку в ухвалі суду. Аналогічні доводи висловив у поясненнях [PERSON] . Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача КНП «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради Войтович О.М. про призначення комплексної судово медичної експертизи у даній цивільній справі відмовлено. Ухвалою суду від 26 грудня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради Войтович О.М. про забезпечення доказів способом призначення комісійної судово-медичної експертизи у даній цивільній справі відмовлено. Також 26 грудня 2024 року ухвалою суду від 26 грудня 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи [PERSON] про забезпечення доказів способом призначення комісійної судово медичної експертизи в цивільній справі. Ухвалою суду від 07 січня 2025 року було відмовлено у задоволенні заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] про забезпечення доказів способом призначення комісійної судово-медичної експертизи в цивільній справі. Ухвалою суду від 07 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] , допитаний в якості свідка, надав суду наступні показання про, що вагітність дружини [PERSON] проходила без ускладнень, всі аналізи і обстеження були в нормі. На початку вересня вони домовились з лікарем [PERSON] про плановий кесарський розтин, оскільки саме останній проводив попередній кесарев розтин дружині. 13 вересня 2018 року дружині зателефонував лікар [PERSON] та запропонував їй приїхати на плановий кесарський розтин.14 вересня 2018 року у палату, де перебував позивач та його дружина, зайшов лікар-анестезіолог [PERSON] .. Не проводячи ніякого огляду, запитав лише запитав про наявність в пацієнтки алергії. Після цього дружину забрали в операційну, за якийсь час позивач почув шум і гамір, медичні працівники бігали, але ніхто йому нічого не говорив. За певний час з операційної вийшов [PERSON] , який повідомив позивачу, що не зміг подати кисень пацієнтці і це призвело до зупинок серця. Приїжджали лікарі швидкої допомоги з [PERSON] та [PERSON] , яку допомогу вони надавали йому не відомо. Приїжджав лікар-хірург [PERSON] , який, як йому в подальшому стало відомо, не наклав трахеостому. Згодом приїхав лікар [PERSON] і наклав трахеостому, проте це вже було надто пізно, бо і дружина, і дитина сильно постраждали від нестачі кисню. Близько 18:00 год. приїхали бригада лікарів з області, зробили операцію і відразу забрали дружину в Львівську обласну клінічну лікарню. І далі він вже бачив свою дружину лише в комі в реанімаційному відділенні КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня». За кілька годин приїхав дитячий реанімобіль і новонародженого сина забрали в Львівську обласну клінічну дитячу лікарню «Охмадит». В обласній лікарні дружині зробили МРТ і повідомили, що шансів практично немає, бо мозок дуже сильно постраждав. [INFO] дружина позивача померла. Позивач весь час перебував з сином в лікарні, спочатку в реанімації, а потім ще довго лежали в палаті у відділенні раннього дитинства. Він вчився годувати сина через зонд, надавати йому допомогу, повністю обслуговувати сина, адже син не може навіть сидіти. За 7 років життя сина, вони багато разів перебували в лікарнях через тяжкий стан дитини. Позивач постійно мусить бути з сином, годувати, мити, робити клізми, доглядати за ним через постійні судоми. Його життя повністю присвячено [PERSON] . Позивач повністю підтримав позовні вимоги, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. Позивач [PERSON] , допитаний в якості свідка, надав суду наступні показання про те, що батько ввечером 14 вересня 2018 року подзвонив і сказав, що мама і брат в реанімації. За декілька днів бабуся повідомила йому, що мами більше немає. Втрата матері змінила життя їхньої сім`ї, він став більш замкнутий, апатичний, уникав спілкування з однолітками, через відсутність можливості проводити час з ровесниками, бо допомагав батькові з братом, не мав друзів. Позивач вказав, що батько дуже виснажується, бо постійно мусить бути біля [PERSON] , надавати йому допомогу. [PERSON] теж не живе, а існує, він потребує постійного стороннього догляду, немає жодної автономії. Позивач повністю підтримав позовні вимоги, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. У судовому засіданні представники позивачів [PERSON] та [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. Зазначили, що дана цивільна справа трансформувалася з кримінальної справи, яка була закрита за клопотанням обвинувачених, а в даному випадку третіх осіб, у зв`язку зі спливом строків давності, що є нереабілітуючою підставою. Протиправна поведінка третіх осіб була спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу - права, що є конституційним, адже гарантоване у ст. 49 Конституції України та є гарантією конвенційного (ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) і конституційного (ст. 27) права на життя. Вказала, що обидва позови є обґрунтованими та є фактичні та юридичні підстави для їх задоволення. Представники відповідача КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради Войтович О.М. та [PERSON] повністю заперечили позовні вимоги. Представник [PERSON] зазначила, що лікарі, які надавали медичну допомогу [PERSON] в умовах Бориславської лікарні, мають великий професійний досвід і сумлінно виконували покладені на них обов`язки. Вважала, що вини в їх діях немає, адже жодним доказом вина лікарів не доведена. [PERSON] звернула увагу на незадовільний фінансовий стан відповідача. Представник відповідача [PERSON] підтримала висловлену позицію представником [PERSON] . Представник відповідача КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради Войтович О.М. надала додаткові пояснення, вважає, що наявний в матеріалах справи висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи, зокрема медичній документації в частині стабілізації стану пацієнтки після накладення ларингеальної маски. Зазначає про відсутність вини в діях лікарів, які надавали медичну допомогу [PERSON] в умовах КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради. Окрім того, наголошує на відсутності належного фінансування відповідача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] у судовому засіданні своєї вини не визнав, вказав, що робив все від нього залежне аби надати медичну допомогу [PERSON] . Повністю заперечував позовні вимоги. Третьою особою [PERSON] було подано до суду додаткові пояснення, у яких він зазначив, що на момент надання медичної допомоги [PERSON] його чергування завершилось і в цей час він не виконував обов`язки завідувача відділення. Вказав, що через наявність рубця на матці та загрози його розриву слід було проводити ургентний кесарський розтин, проте через невдалі спроби інтубації, неадекватне дихання та неналежний наркоз, розпочинати операцію він не міг. [PERSON] організовував приїзд інших лікарів для надання медичної допомоги пацієнтці, викликав санавіацію. Третя особа стверджувала, що стабілізації стану пацієнтки не було, тому операцію вони не могли провести, про початок операції повідомляє анестезіолог, проте такого повідомлення від лікаря [PERSON] не було. Оперативне втручання вдалося провести лікарям санавіації після належного анестезіологічного забезпечення. Вважає, що його дії не є в причинному зв`язку зі смертю [PERSON] та інвалідизацією [PERSON] . Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] наголосив, що медична допомога не може бути ідеальною, адже меж досконалості немає. Лікар [PERSON] відповідально ставився до своєї роботи. Всі присутні в операційній залі лікарі переживали за результат. Вважав, що висновок експерта №8-9 є не належним доказом. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , допитана в якості свідка показала суду, що лікар [PERSON] попросив її асистувати на плановій операції кесарського розтину в [PERSON] . В операційній лікар-анестезіолог [PERSON] зробив дві невдалі спроби інтубації, після яких треба було роздихувати пацієнтку, але належної вентиляції не було і стан [PERSON] почав погіршуватись. Після п`ятої невдалої спроби інтубації в жінки настала зупинка серцевої діяльності. В операційній не було ларингеальної маски та дефібрилятора. Команди про початок операції від анестезіолога не було. Свідок не заперечує, що треба було накладати трахеостому, проте в операційній не було трахеостомної трубки. Вказала, що лікар-анестезіолог не врахував всі можливі ризики і не підготував необхідного обладнання. Накладена ларингеальна маска не була ефективною, бо стан пацієнтки і надалі погіршувався і вона потребувала трахеостоми, яку в подальшому наклав лікар-ЛОР [PERSON] . Лікар-хірург [PERSON] відмовився накладати трахеостому, бо за його словами у жінки були протипокази. Свідок себе винною не визнала, бо стабілізації жінки не було і вона не могла проводити оперативне втручання. Вона виконувала вказівки лікуючого лікаря [PERSON] , який повідомив, що вони чекають на санавіацію. Кесарський розтин провели лікарі санавіації, які приїхали близько 18 год. Вказала, що робила все від неї залежне, аби врятувати жінку. Зазначила, що акушери-гінекологи не могли розпочати операцію, бо не було команди від анестезіолога про те, що пацієнтка в наркозі і можна оперувати. Вказала, що якби жінка була оглянута анестезіологом до операції, то її можна було б врятувати. Просила у позовних вимогах відмовити. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] вважала позови безпідставними і необґрунтованими. Висловила незгоду з проведеним позивачами розрахунком матеріальної шкоди, зокрема в частині втрати годувальника. Вважала, що відповідно до вимог ст. 1202 ЦК України, позивачі можуть претендувати компенсації у зв`язку з втратою годувальника, але не більше як протягом трьох років. [PERSON] також заперечила і щодо розміру моральної шкоди, ствердивши, що позивачами не наведено жодного розрахунку її розміру. Просила в обох позовах відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] у судовому засіданні наголосив, що зробив все, що він міг в цій ситуації. Допомога ним була надана в повному обсязі і в рамках можливостей, створених закладом охорони здоров`я. Припускає, що причина смерті [PERSON] в неправильному лікуванні в Львівській обласній клінічній лікарні, адже жінка перебувала там майже два тижні. Своєї вини в смерті [PERSON] не визнає, як і не визнає вини в інвалідизації [PERSON] . Третьою особою [PERSON] було подано до суду додаткові пояснення, в яких він зазначив, що в Бориславській лікарні були відсутні належні засоби для надання медичної допомоги [PERSON] , зокрема не було ларингеальної маски, дефібрилятора, набору для накладення трахеостомії. [PERSON] зазначив, що він робив все від нього залежне, аби надати якісну допомогу і що його дії відповідають стандартам надання допомоги. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] підтримала позицію свого довірителя. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вказав, що для правильного вирішення справи слід чітко встановити в діях яких лікарів є вина, адже пацієнтка померла в іншому закладі охорони здоров`я. Зазначив, що сумарний розмір моральної шкоди є значним і його відшкодування може негативно позначитись на функціонуванні закладу охорони здоров`я і наданні медичної допомоги іншим пацієнтам. Вважав, що доказів у справі є недостатньо і позовні заяви не підлягають до задоволення. Суд, заслухавши у судовому засіданні доводи позивачів, представників сторін, третіх осіб та їх представників, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24 лютого 2005 року, укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (а.с.160 т.1); Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 вересня 2018 року [PERSON] народився [INFO] , батьки - батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.156 т.1); Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 червня 2009 року [PERSON] народився [INFO] , батьки - батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.158 т.1); Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 липня 2005 року [PERSON] народився [INFO] , батьки - батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.159 т.1); Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 вересня 2018 року [PERSON] померла [INFO] у віці 32 років (а.с.157 т.1). Також судом встановлено, що [PERSON] була госпіталізована в пологове відділення КНП «Центральної міської лікарні м. Борислава» Бориславської міської ради 07 вересня 2018 року з діагнозом стан після операції кесаревого розтину, IV вагітність ІІІ пологи, неповноцінність рубця на матці, прееклампсія легкого ступеня. Лікуючим лікарем був лікар-акушер-гінеколог [PERSON] . 14 вересня 2018 року [PERSON] прибула в пологове відділення на плановий кесарський розтин. Оперативне втручання мали проводити лікар-акушер-гінеколог [PERSON] , лікар-акушер-гінеколог [PERSON] , лікар-анестезіолог [PERSON] . Без належної підготовки до операції [PERSON] забрали в операційну. Після п`яти невдалих спроб інтубації, в пацієнтки наступила зупинка серця, роботу якого лікарям вдалося відновити. У зв`язку з неадекватним диханням пацієнтці слід було накласти трахеостому. Лікар-хірург [PERSON] відмовився накладати трахеостому. Внаслідок неналежного надання медичної допомоги [PERSON] , кесарський розтин проведено лише о 18.45 лікарями санавіації, хоча операція розпочалась о 12.45, у пацієнтки розвинулася постреанімаційна хвороба. [PERSON] була переведена до відділення анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Львівська обласна клінічна лікарня», проте [INFO] вона померла. На момент народження настали незворотні зміни центральної нервової системи для дитини через тривалу підгостру періодичну гіпоксію-ішемію, яку дитина перенесла під час тривалого відтермінування кесаревого розтину. Після народження [PERSON] був транспортований реанімобілем і госпіталізований у відділення реанімації новонароджених КНП ЛОР ЛОДКЛ «Охмадит». Зазначені обставини, які визнаються учасниками справи, в порядку ч.1 ст.82 ЦПК, не підлягають доказуванню. Крім цього зазначені обставини, наявність складу цивільного правопорушення підтверджується, дослідженими судом наступними доказами, зокрема: медичною документацією, висновками клініко-експертної комісії ДОЗ ЛОДА, Висновком комісійної судово-медичної експертизи. За Висновком за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги [PERSON] , 1985 р.н., в КНП «Бориславська МЛ» та КНП «ЛОКЛ», зазначено: «Надання анестезіологічної допомоги гр. [PERSON] не відповідало уніфікованому клінічному протоколу «Надання медичної допомоги хворим зі складною інтубацією трахеї», затвердженому наказом МОЗ України №430 від 03.07.2006. Медична документація ведеться з порушенням вимог наказу МОЗ України від 14 лютого 2012 № 110. Патологія анестезіологічного забезпечення операції кесарева розтину, а саме невдала інтубація трахеї та неправильно обрана тактика лікування (пізнє проведення трахеостомії) призвели до летального кінця. З моменту початку операції і невдалої інтубації о 12 годин 45 хвилин 14.09.2018 до моменту виконання трахеостомії о 16 годин 30 хвилин 14.09.2018 минуло 3 години 35 хвилин. При цьому з 13 годин 40 хвилин згідно записів у медичній документації діагностовано неадекватне дихання через маску та визначено необхідність проведення трахеостомії. Також в історії пологів відсутні записи щодо передопераційного огляду анестезіологом, або іншими суміжними спеціалістами вагітної, яка планово готувалась до кесаревого розтину (згідно з записів в медичній документації), а відповідно, і втраченої можливості завчасної діагностики вищенаведених патологій». В експертному висновку (додаток до Висновку за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги [PERSON] , 1985 р.н., в КНП «Бориславська МЛ» та КНП «ЛОКЛ»), вказано: «Надання медичної допомоги гр. [PERSON] не відповідало уніфікованому клінічному протоколу «Надання медичної допомоги хворим зі складною інтубацією трахеї», затвердженому наказом МОЗ України №430 від 03.07.2006. Медична документація ведеться з порушенням вимог наказу МОЗ України від 14.02.2012 № 110: відсутні записи в медичній документації згідно вкладиша № 2 до форми № 096/о «Історія вагітності та пологів» щодо спостереження за породіллею після кесаревого розтину; відсутні стандартні "Інформована згода на кесарів розтин" згідно Додатку 1 наказу МОЗ №977 від 27.12.2011 та "Епікриз операції кесаревого розтину" згідно Додатку 6 наказу МОЗ №977 від 27.12.2011; відсутня "Поінформована згода пацієнтки на метод розродження після попередньо проведеного кесаревого розтину" (згідно Додатку №3 наказу МОЗ №976 від 27.12.2011) із вибором вагітною методу розродження. Патологія анестезіологічного забезпечення операції кесарева розтину, а саме невдала інтубація трахеї та неправильно обрана тактика лікування (пізнє проведення трахеостомії) призвели до летального кінця. Проте, з моменту початку операції і невдалої інтубації о 12 годин 45 хвилин 14.09.2018 до моменту виконання трахеостомії о 16 годин 30 хвилин 14.09.2018 минуло 3 години 35 хвилин. При цьому з 13 годин 40 хвилин згідно записів в медичній документації діагностовано неадекватне дихання через маску та визначено необхідність проведення трахеостомії. Також в історії пологів відсутні записи щодо передопераційного огляду анестезіологом, або іншими суміжними спеціалістами вагітної, яка планово готувалась до кесаревого розтину (згідно записів в медичній документації), а відповідно і можливості завчасної діагностики вищенаведених патологій. Випадок материнської смертності гр. [PERSON] слід вважати попереджуваним». У Висновку за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги дитині [PERSON] , [INFO] , зазначено: «У дитини [PERSON] мало місце важке гіпоксично-ішемічне ураження ЦНС, яке зумовлене важкою внутрішньоутробною гіпоксією, яка призвела до важких незворотних змін головного мозку дитини гіпоксичного характеру; формування мікроцефалії, спастичного тетрапарезу, псевдобульбарного синдрому та структурної епілепсії, затримки психомоторного розвитку. Надання медичної допомоги в КНП «ЦМЛ м. Борислава» не відповідає уніфікованому клінічному протоколу, затвердженому наказом МОЗ України від 28 березня 2014 року № 225 «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації медичної допомоги з початкової, реанімаційної і післяреанімаційної допомоги новонародженим в Україні». В КНП «ЦМЛ м. Борислава» не розроблено, не затверджено, не погоджено в структурному підрозділі з питань охорони здоров`я державної адміністрації локальний клінічний протокол за профілем наданої медичної допомоги. Медична документація в КНП «ЦМЛ м.Борислава» ведеться з порушенням вимог наказу МОЗ України від 14.02.2012 № 110». У Висновку комісійної судово-медичної експертизи №8-9, зокрема у розділі «Підсумки» якого зазначено: лікарями акушер-гінекологами не було розпочато операцію кесаревого розтину після стабілізації стану вагітної [PERSON] , а тому комісія вважає, що надання меддопомоги вагітній не відповідало вимогам клінічного протоколу з акушерської допомоги «Кесарів розтин», затвердженого наказом № 977 від 27.12.2011 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 15.12.2003 року №582 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги» (п. 3); враховуючи термін вагітності та встановлений діагноз «Прееклампсія легкого ступеня» вагітна потребувала щоденного спостереження в умовах стаціонару, а тому рішення відпустити вагітну додому було не правильним та не відповідало вимогам наказу №676 від 31.12.2004 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги» (п. 5); наявність «неповноцінності рубця матки» не підтверджено ні клінічними даними в записах мед документації, ні результатами додаткових інструментальних досліджень, зокрема УЗД, ні під час проведення операції кесаревого розтину, а тому комісія вважає, що показів до проведення операції кесаревого розтину в ургентному порядку не було (п. 7); комісія вважає, що враховуючи клінічну симптоматику описану в мед карті, ризик тяжкості інкубації вагітної [PERSON] лікарем-анестезіологом оцінено правильно, а ступінь операційно-наркозного ризику, оцінено неправильно, оскільки даних про наявність системних захворювань у вагітної [PERSON] у представленій документації немає (п. 8); відповідно до цього дії лікаря-анестезіолога [PERSON] були неправильними та не відповідали вимогам «Клінічного протоколу надання медичної допомоги хворим зі складною інкубацією трахеї», затвердженого наказом № 430 МОЗ України від 03.07.2006, оскільки при неефективних спробах інтубації трахеї [PERSON] він не використав вчасно ларингеальну маску, не провів екстрену конікотомію, не провів трахеотомію (п. 11, 12); проте, слід зазначити, що набір для проведення конікотомії повинен бути в будь-якому закладі, а навички проведення конікотомії повинні бути у кожного кваліфікованого лікаря, а тому всі лікарі, які були присутні в операційній могли провести конікотомію. Провести трахеотомію вагітній [PERSON] повинен був лікар-анестезіолог [PERSON] та усі лікарі хірургічної спеціальності, зокрема акушер-гінекологи [PERSON] , [PERSON] , лікар-хірург [PERSON] , ЛОР-лікар [PERSON] . Комісія вважає, що трахеотомія вагітній [PERSON] було проведено із запізненням (п. 15); враховуючи те, що проведення трахеотомії входить у функціональні обов`язки лікаря-хірурга, важкий стан вагітної [PERSON] , та не проведення цих заходів лікарем анестезіологом, комісія вважає, що на час прибуття лікаря-хірурга вагітна [PERSON] потребувала проведення трахеостомії, дії лікаря-хірурга були не правильними та він повинен був здійснити накладення трахеостоми вагітній [PERSON] , а відтермінування накладення трахеостоми впливало на погіршення стану, як матері так і дитини (п. 16); дії лікаря-анестезіолога [PERSON] при проведенні анестезіологічного забезпечення були неправильними, оскільки після невдалих спроб інтубації не використано вчасно інші заходи забезпечення функціонування дихання вагітній [PERSON] (п. 17); дії лікаря акушер-гінеколога [PERSON] були неправильними, оскільки операцію кесаревого розтину вагітній [PERSON] розпочато без належної підготовки, після стабілізації стану вагітної, а саме після накладення ларингеальної маски вагітній [PERSON] о 13.30 год. необхідно було терміново провести розродження шляхом операції кесаревого розтину (п. 19); за несвоєчасність проведення кесаревого розтину відповідальність несуть лікарі акушер-гінекологи [PERSON] та [PERSON] (п. 22); завідувачем хірургічного відділення лікарем-хірургом [PERSON] не проведено трахеотомію вагітній [PERSON] (п. 24); враховуючи дані медичної документації та результати судово-медичної експертизи кусочків внутрішніх органів трупа гр. [PERSON] , комісія вважає, що при своєчасному та правильному наданні медичної допомоги вагітній [PERSON] , а саме при своєчасному проведенні заходів відновлення функцій дихання, смерть гр. [PERSON] можна було б попередити (п. 32). відтермінування операції кесаревого розтину вагітній [PERSON] з метою родорозрішення негативно впливало на стан плоду, а саме у дитини була тривала періодична гіпоксія-ішемія, що розвинулась внаслідок порушення функцій дихання та серцебиття вагітної [PERSON] та спричинила виникнення незворотних змін центральної нервової системи (п. 36); враховуючи записи представленої на експертизу медичної документації, комісія вважає, що для попередження виникнення гіпоксично-ішемічного ураження центральної нервової системи у дитини, необхідно було провести ретельну підготовку до проведення операції кесаревого розтину; при виникненні ускладнень у вагітної [PERSON] у вигляді порушення функцій дихання та серцебиття, необхідно було якомога швидше розпочати операцію кесаревого розтину з метою скорочення тривалості дії гіпоксії на організм дитини. Ці дії повинні були виконати лікарі акушер-гінекологи [PERSON] та [PERSON] . Крім того, лікар анестезіолог [PERSON] повинен був вчасно провести комплекс заходів з метою стабілізації функції дихання вагітної [PERSON] (п. 37); гіпоксично-ішемічне ураження головного мозку дитини [PERSON] відбулось внутрішньоутробно, у період від початку анестезіологічного забезпечення при проведенні операції з кесаревого розтину о 12.35 год до моменту народження дитини о 18.45 год., основною причиною такого ураження була тривала підгостра періодична гіпоксія-ішемія, яку дитина перенесла під час проведення вагітній [PERSON] операції з кесаревого розтину і дитина була незворотно уражена на момент народження (п. 39-40); гіпоксично-ішемічне ураження головного мозку дитини [PERSON] відбулось внутрішньоутробно у період від початку проведення анестезіологічного забезпечення вагітній [PERSON] о 12.45 год до моменту народження дитини о 19.10 год. Основною причиною такого ураження була тривала підгостра періодична гіпоксія-ішемія, яку дитина перенесла під час проведення вагітній [PERSON] операції з кесаревого розтину і дитина була незворотно уражена на момент народження. Наявні у дитини [PERSON] захворювання, а саме «Мікроцефалія внаслідок перенесеного гіпоксичного ішемічного ураження ЦНС важкого ступеня, симптоматична епілепсія з частими щоденними фокальними нападами з вторинною генералізацією, спастичний тетрапарез в стадії відсутності самообслуговування, затримка психомоторного розвитку» є незворотними. Вказані захворювання виникли внаслідок того, що під час анестезіологічного забезпечення вагітній [PERSON] лікарем-анестезіологом [PERSON] при неефективних спробах інтубації трахеї вагітної [PERSON] не проведено комплекс заходів з метою стабілізації функції дихання вагітної [PERSON] ; завідувачем хірургічного відділення лікарем-хірургом [PERSON] не проведено трахеостомію вагітній [PERSON] ; лікарями акушер-гінекологами [PERSON] та [PERSON] не проведено розродження вагітної [PERSON] шляхом кесарського розтину після стабілізації її стану (п. 47, 49). Викликані для надання роз`яснень, допитані в залі суду експерти підтримали наданий Висновок комісійної судово-медичної експертизи №8-9 в повному обсязі. Допитаний судово-медичний експерт [PERSON] пояснив суду, що повністю підтримує висновок, вважає, що при своєчасному та правильному наданні медичної допомоги вагітній [PERSON] , а саме при своєчасному проведенні заходів відновлення функції дихання, смерть можна було попередити. Експерт наголосив, що при належній підготовці до операції, а саме кесаревого розтину, своєчасній та правильній тактиці з метою нормалізації функції дихання вагітної [PERSON] , при своєчасному народженні дитини, можна було попередити розвиток або прогресування гіпоксично-ішемічного ураження головного мозку дитини. Експерт наголосив, що комісією встановлена причина смерті, зокрема субтотальна енцефаломаляція головного мозку внаслідок порушення функцій дихання, які були через невдалі спроби проведення інтубації при проведенні анестезіологічного забезпечення вагітної під час операції кесаревого розтину, яка в своєму подальшому перебігу ускладнилась двобічною бронхопневмонією, гнійним ендометритом, некротизуючих тканин печінки та нирок з розвитком поліорганної недостатності і сепсис як діагноз не фігурував. Експерт зазначив, що в своїй діяльності експерти можуть керуватися не лише наказами МОЗ, а й різними методиками, використовувати літературні джерела, методичні рекомендації. Допитана в суді судово-медичний експерт [PERSON] повідомила, що підтримує висновок експерта, зазначила, що дії лікарів, сприяли прогресуванню патологічного процесу і що експертами в п. 33 і 34 встановлений причиновий зв`язок між діями конкретних лікарів і наслідками, які настали. Експерт зазначила, що експерти загалом в своїй практиці користуються, крім міністерських наказів або локальних, також літературними даними, методичними рекомендаціями, які розроблені для лікарів тих чи інших спеціальностей. Лікар акушер-гінеколог [PERSON] , залучений як експерт, на судовому засіданні повідомив, що повністю підтримує висновок експерта та роз`яснив суду, що за відсутності чинних стандартів лікарі повинні надавати якісно допомогу. Окрім того, попри те, що наказ МОЗ України № 977 втратив чинність, алгоритм проведення кесарського розтину не змінився. [PERSON] наголосив, що лікарі мали проводити кесарський розтин відразу після стабілізації стану пацієнтки і не чекати лікарів санавіації. Експерт наголосив, що комісія вивчала всю документацію, в тому числі медичну карту стаціонарного хворого з ЛОКЛ і встановила, що медична допомога [PERSON] під час перебування на стаціонарному лікуванні в реанімаційному відділенні ЛОКЛ відповідала вимогам наказу МОЗ України № 430 від 03.07.2006 року «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю анестезіологія та інтенсивна терапія». Допитаний лікар-анестезіолог [PERSON] , залучений як експерт, в суді підтримав висновок експерта та зазначив, що наркозний ризик ІІІ ступеня по АСА, зазначений в медичній документації, вказує на важке системне захворювання у [PERSON] якого насправді не було. При неможливості провести інтубацію трахеї зі слів експерта, слід було накладати ларингеальну маску та проводити конікотомію, а потім трахеостомію. Терміновість оперативного втручання визначає лікар-акушер-гінеколог, а не анестезіолог. Анестезіолог повинен був дати тільки дозвіл на початок оперативного втручання. Експерт наголосив, що провести трахеостомію вагітній [PERSON] повинен був лікар-анестезіолог [PERSON] та всі лікарі хірургічної спеціальності, зокрема лікарі акушери-гінекологи: [PERSON] , [PERSON] , лікар-хірург [PERSON] та ЛОР-лікар [PERSON] . [PERSON] зазначив, що враховуючи ситуацію, яка склалася і необхідність рятувати жінку і дитину, то не варто було чекати сатурації 100%. Допитаний в залі суду лікар-неонатолог [PERSON] , залучений як експерт, повідомив суду, що повністю підтримує висновок експерта та зазначив, що попри те, що дитина народилася з показником 7 за шкалою Апгар, це не означає, що його стан задовільний. Експерт пояснив, що тривала періодична гіпоксія, коли сатурація у матері коливається від 98% до 84 % і так протягом тривалого часу, то це призводить до ушкодження головного мозку дитини і тих наслідків, які є зараз. Єдиним методом лікування в такій ситуації є гіпотермія. Що і було зроблено після народження. За словами експерта, якби не було зроблено цього охолодження, то дитина взагалі могла б померти. Експерт зазначив, що якби час гіпоксії було б зменшено, то і стан дитини був би кращим. Експерт наголосив, що в комісії не було жодних даних про те, що дитина страждала внутріутробно, дитина почала страждати з того моменту, як маму взяли на операційний стіл. Про відсутність внутріутробного інфікування говорить і маса тіла дитини, якщо дитина нормально розвивається і набирає масу, то немає жодної внутріутробної інфекції. Допитана в суді експерт-гістолог [PERSON] повідомила суду, що повністю підтримує висновок експерта №8-9 та пояснила, що комісією експертів не виставлявся септичний стан у [PERSON] . Стан потерпілої - гіпоксична енцефалопатія, яка ускладнилася пневмонією, легеневою недостатністю. І це все призвело до порушення реології крові, лейкоцитарних стазів в судинах. При дослідженні було виявлено лейкоцитарні стази в головному мозку, в серці, в печінці, також було виявлено в легенях, в матці, в маткових трубах. Також експерт зазначила, що комісія виставила причину смерті з якою вона повністю погоджується. Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року в задоволенні заяви представника відповідача про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи в цивільній справі було відмовлено. Оцінюючи доводи представників відповідача, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог та їх представників в частині недоведеності вини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Тобто, закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.5 ч.1 ст. 284 КПК України не є реабілітуючою. При цьому, судом встановлено, що відповідно до ухвали Бориславського міського суду Львівської області у справі 438/1156/20 від 22 січня 2024 року клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задоволено. Звільнено [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Борислава Львівської області, громадянина України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Борислава Львівської області, громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Клопотання обвинуваченої [PERSON] про звільнення останньої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задоволено. Звільнено [PERSON] , [INFO] , уродженку с.Тухолька Сколівського району Львівської області, громадянку України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Тухолька Сколівського району Львівської області, громадянки України, обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задоволено. Звільнено [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Борислава Львівської області, громадянина України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Борислава Львівської області, громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Клопотання обвинуваченого [PERSON] про звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному проваджені, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року - задоволено. Звільнено [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Рихтичі Дрогобицького району Львівської області, громадянина України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 140 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за 12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року, стосовно [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Рихтичі Дрогобицького району Львівської області, громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.140, ч.2 ст.140 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Цивільний позов [PERSON] , [PERSON] до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава Бориславської міської ради Львівської області» , треті особи на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КК України - залишено без розгляду. Цивільний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава Бориславської міської ради Львівської області», треті особи на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України - залишено без розгляду. Відповідно ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до вимог ст. ст. 1172, 1174 ЦК України, передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто, особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня. Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов`язково необхідно враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов`язаннях і не набуває будь-яких особливостей. До таких обставин частина перша зазначеної норми відносить виконання трудових (службових) обов`язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов`язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену цим працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України). На момент вчинення протиправних, за твердженням позивачів, дій, [PERSON] , який перебував на посаді лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», [PERSON] , яка перебувала на посаді лікаря-акушера-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», [PERSON] , який перебував на посаді лікаря анестезіолога по сумісництву відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава». та [PERSON] , який перебував на посаді завідувача хірургічним відділенням «Центральна міська лікарня м. Борислава» та виконували свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим цивільно-правову відповідальність за спричинені позивачам шкоду роботодавець, відповідач у справі. Зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної, є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі №755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18) зазначив, що у деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам. Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника. Згідно з ч. 4 ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2023 у справі №523/10085/19 (пункт 58), Верховний Суд звертав увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21). На розгляді Бориславського міського суду Львівської області перебувало вищезгадане кримінальне провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року за обвинуваченням третіх осіб у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме у вчиненні неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.140 КК України та у вчиненні неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.140 КК України. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в даному кримінальному провадженні наданий статус потерпілого. Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності. Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №398/571/15ц зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Таким чином, обвинувачені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були обізнані щодо характеру прийняття відповідного процесуального рішення суду, зокрема, те, що підстави прийняття такого рішення суду мають нереабілітуючий характер, і висловили свою згоду на таке закриття кримінального провадження з нереабілітуючої підстави. Суд зазначає, що закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодування заподіяної її діяннями шкоди. Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності. Враховуючи вищенаведене, суд відхиляє покликання представника відповідача про безпідставність позовних вимог на те, що його вина не встановлена вироком суду чи іншими судовим рішенням, оскільки це суперечить нормам закону. Виправдувального вироку у кримінальному провадженні немає, а закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3. Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19 тощо. У цій справі обов`язок щодо спростування доводів позивача та доведення відсутності вини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у завданні позивачам шкоди покладається на сторону відповідача та третіх осіб (оскільки вони заперечували проти позовних вимог), які будь-яких належних та допустимих доказів на спростування презумпції вини заподіювача шкоди та позиції позивача не надали. З урахуванням встановлених обставин справи, на підставі досліджених письмових доказів, суд дійшов висновку, що позивачами доведено наявність факту заподіяння їм діями відповідача (який не є безпосереднім завдавачем шкоди, але зобов`язаний її відшкодувати в силу вимог закону, як роботодавець винуватця) матеріальної та моральної шкоди, та те, що між такими діями та заподіяною шкодою , є безпосередній причинний зв`язок, а відповідачем не спростовано відсутність протиправності дій та вини в завданні такої як матеріальної та моральної шкоди. Доводи сторони відповідача та третіх осіб щодо порушень порядку призначення експертизи в рамках кримінального провадження, суд вважає необґрунтованими, оскільки вирішення питання щодо наявності чи відсутності порушень у кримінальному провадженні, відповідно до положень діючого ЦПК України до компетенції судів не відноситься. Окрім того, відповідно до п. 1 Положення про бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів та республіканське бюро (Автономної Республіки Крим), що затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 р. № 6, бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів та республіканське бюро (Автономної Республіки Крим) (в подальшому - бюро) є державними спеціалізованими установами, що входять до структури закладів охорони здоров`я України. Основною діяльністю бюро є проведення судово-медичних експертиз, що призначаються особою, яка проводить дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з метою дослідження на підставі спеціальних знань матеріальних об`єктів, що містять інформацію про обставини справи. Відповідно до п.1.3. Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, що затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 р. № 6, система судово-медичної служби України складається з: 13.1. Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, 1.3.2. Республіканського бюро судово-медичної експертизи (Автономна Республіка Крим), 1.3.3. Бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів. Пунктом 2.4.1. даної Інструкції визначає, що участь кількох експертів є обов`язковою при проведенні експертиз у справах про притягнення до кримінальної відповідальності медичних працівників за професійні правопорушення; Проведення цих експертиз здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоров`я обласних(а в м. Києві та м. Севастополі - міських, оскільки дані міста мають спеціальний статус відповідно до Конституції України) виконавчих комітетів, у відділі комісійних експертиз республіканського бюро (Автономної Республіки Крим), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України. Тобто, з урахуванням наведеного, експертна комісія Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», яким проведено експертизу, мало право проводити таку експертизу. Дослідивши документи, які були подані сторонами, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дозволило суду дійти висновку про часткове задоволення позовних вимог в обох позовах. Далі, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. За змістом ч.1 ст.49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Відповідно до ст. 24 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована 27.02.1991), держави-учасниці визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров`я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров`я. Держави-учасниці намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлена свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоров`я. У ч. 2 цієї ж статті Конвенції зазначено, що держави-учасниці домагаються повного здійснення цього права, зокрема, вживають заходів щодо: надання матерям належних послуг по охороні здоров`я у допологовий і післяпологовий періоди (п. «d»). У ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя. У ч. 3 цієї ж статті Закону закріплено, що з цією метою держава вживає заходів щодо: забезпечення надання необхідної медичної допомоги всім дітям; надання матерям належних послуг з охорони здоров`я у допологовий і післяпологовий періоди. Згідно з ст. 80 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров`я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника. Згідно із ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні, фармацевтичні працівники та фахівці з реабілітації зобов`язані: сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобіганню і лікуванню захворювань, своєчасно надавати кваліфіковану медичну, лікарську та реабілітаційну допомогу, у тому числі з використанням методів і засобів телемедицини (п. «а»). За вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч.1ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Суд вважає, що надані стороною позивачів письмові докази повністю доводять винуватість третіх осіб, які перебували у трудових відносинах КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, а саме в неналежному рівні надання медичної допомоги, що призвело до смерті [PERSON] та ушкодження здоров`я [PERSON] , та спричинення позивачам матеріальної та моральної шкоди. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної, є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Як зазначено у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту». Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілих. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілих або позбавлення можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Отже, Суд наголошує, що як вже було зазначено вище, аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Водночас позивачі мають довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Верховний Суд звертав увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21). У постанові Верховного Суду від 25.09.2023 у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. У ході розгляду справи позивачами за допомогою належних засобів доказування доведено факт завдання їм шкоди за участю відповідача, як і той факт, що працівники відповідача - треті особи є заподіювачами шкоди. Отже, позивачами в даній справі доведено як факт завдання їм шкоди саме діями третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , так і причинний зв`язок між такими діями третіх осіб та негативними наслідками, які настали у зв`язку зі смертю [PERSON] та у зв`язку з ушкодженням здоров`я [PERSON] . Як зазначено вище, стороною відповідача та третіми особами, на яких в даній цивільній справі покладається обов`язок щодо спростування доводів позивачів та доведення відсутності вини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у завданні шкоди позивачам (оскільки вони заперечували проти позовних вимог) будь-яких належних та допустимих доказів на спростування позиції позивачів не надано. Отже, в ході розгляду справи стороною позивачів доведено наявність підстав для покладення на відповідача (який не є безпосереднім завдавачем шкоди, але зобов`язаний її відшкодувати в силу вимог закону, як роботодавець винуватця-заподіювача шкоди) обов`язку щодо відшкодування завданої шкоди. За даними цивільного позову позивачами [PERSON] , [PERSON] , законним представником малолітнього позивача [PERSON] та неповнолітнього позивача [PERSON] - [PERSON] заявлено вимоги про стягнення матеріальної шкоди з КНП «КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, а саме: -на користь [PERSON] 45 850 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 00 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з витратами на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. -на користь [PERSON] 86 559,75 грн. (вісімдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень сімдесят п`ять коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника. -на користь [PERSON] 96 798 грн. (дев`яносто шість тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 00 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника. -на користь [PERSON] 201 042 грн. (двісті одна тисяча сорок дві гривні 00 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно з роз`яснень, наведених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги та обряди) тій особі, яка понесла ці витрати, тому вимога про стягнення витрат на поховання може пред`являтись як особами, які мають право на відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника, так і сторонніми потерпілому громадянами і організаціями, що фактично понесли ці витрати. Витрати понесені [PERSON] на поховання та спорудження надгробного пам`ятника належним чином підтверджені поданими до суду документами та підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується дитині до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років) (п. 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України). На день смерті [PERSON] в неї на утриманні було троє дітей: малолітній [PERSON] (2018 р.н.), малолітній [PERSON] (2009 р.н.) та неповнолітній [PERSON] (2005 р.н.). Суд враховує, що [PERSON] є студентом денної форми навчання рівня освіти «бакалавр». Згідно з Довідки НУ «Львівська політехніка» від 24.06.2024 №16137/24 [PERSON] закінчує навчання 30.06.2026. Суд погоджується із проведеним розрахунком позивачами щодо середньомісячного доходу [PERSON] у розмірі 3723,00 (три тисячі сімсот двадцять три гривні 00 копійок). Оскільки, на утриманні [PERSON] було троє дітей, відповідно частка середньомісячного доходу кожного становить 1/4 (з врахуванням частки, яка припала на саму [PERSON] ). [PERSON] ( [INFO] ). На момент смерті матері - новонароджений: 3723,00 х 1/4 = 930,75 грн. на місяць; 12 місяців х 18 років = 216 місяців; 930,75 х 216 = 201 042 грн. [PERSON] ( [INFO] ). На момент смерті матері - 9 років 4 місяці; 3723,00 х 1/4 = 930,75 грн. на місяць; 18 років - 9 років 4 місяці = 8 років 8 місяців; 12 міс. х 8 років + 8 місяців = 104 місяці; 930,75 грн. х 104 місяці = 96 798 грн. [PERSON] ( [INFO] ). На момент смерті матері - 13 років 2 місяці: 3723,00 х 1/4 = 930,75 грн. на місяць; 18 років - 13 років 2 міс. = 4 роки 10 місяців; 12 міс. х 4 роки + 10 міс. = 58 місяців; А також період від досягнення повноліття до завершення навчання з 16.07.2023 до 30.06.2026: 2 роки 11 міс. = 35 місяців. 930,75 грн. х 93 місяців = 86559,75 грн. Отже, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягають такі витрати, які підтверджуються наявними у справі доказами. [PERSON] ( [INFO] ). На момент смерті матері - новонароджений: відтак розмір матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника для нього становить 201 042 грн. (двісті одна тисяча сорок дві гривні 00 копійок). [PERSON] ( [INFO] ). На момент смерті матері - 9 років 4 місяці: відтак розмір матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника для нього становить 96 798 грн. (дев`яносто шість тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 00 копійок). [PERSON] ( [INFO] ). На момент смерті матері - 13 років 2 місяці: відтак розмір матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника для нього становить 86559,75 грн. (вісімдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 75 копійок). [PERSON] витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника становлять 45 850 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 00 коп.). Суд не погоджується з позицією представника третьої особи [PERSON] - Вілінською Г.М. щодо порядку застосування вимог ст. 1202 ЦК України в частині тривалості виплати, зокрема не більше трьох років. У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 304/936/19 зазначено: «Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого». У постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 686/1866/22 касаційний цивільний суд вказав: «страхове відшкодування особі, яка має право на отримання страхового відшкодування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України (дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років)), може здійснюватися одним із таких способів: 1) шляхом виплати щомісячних платежів до досягненням особою відповідного віку, за умови відсутності випадків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 1202 ЦК України, для стягнення одноразового платежу; 2) шляхом виплати одноразової виплати (але не більше як за три роки наперед) у разі існування випадків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 1202 ЦК України, та подальшої виплати щомісячних платежів до досягненням особою відповідного віку із виключенням суми одноразової виплати». Позивачами [PERSON] і законним представником малолітнього позивача [PERSON] - [PERSON] заявлено вимоги про стягнення матеріальної шкоди з КНП «КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, а саме: на користь [PERSON] 19 163,74 грн. (дев`ятнадцять тисяч сто шістдесят три гривні 74 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з витратами на придбання ліків та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 1199 ЦК України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. На підтвердження понесених витрат позивачем до позовної заяви подані належні докази, які стороною відповідача не ставились під сумнів. Загальний розмір матеріальної шкоди, заподіяної [PERSON] , становить: 19 163,74 грн. (дев`ятнадцять тисяч сто шістдесят три гривні 74 коп.). Щодо вимог про стягнення моральної шкоди. Суд враховує, що позивачами було подано дві позовні заяви з різними вимогами у зв`язку з різними наслідками. Моральна шкода позивачів у зв`язку з смертю [PERSON] (дружини та матері): 1.[PERSON] просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на свою користь 2 000 000 грн. (два мільйони грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди. 2.[PERSON] просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на свою користь 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди. 3.[PERSON] просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь [PERSON] 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди. 4.[PERSON] стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь [PERSON] 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Слід привернути увагу до ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою ми маємо право на справедливу сатисфакцію. У цьому контексті варто акцентувати увагу на правозастосувальній практиці Європейського суду з прав людини, яка, згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права та підлягає до застосування національними судами України. У справі «Шмалько проти України» (2004) Європейський суд з прав людини вказав на таке: «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». У ч. 5 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи факт завдання моральної шкоди позивачі та їхні представники вказували, що втрата дружини та матері є непоправною, такою що змінила все їхнє життя, адже чоловік залишився без дружини, а троє дітей осиротіли без матері. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, неможливості відшкодувати в повному обсязі моральної шкоди, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю та страждань, яких зазнали позивачі у зв`язку з смертю [PERSON] , моральну шкоду оцінено позивачами на суму 5000000,00 грн. (п`ять мільйонів гривень 00 коп.) з розрахунку по 1000000,00 гривень кожній дитині померлої [PERSON] та 2000000,00 гривень чоловікові - [PERSON] . Обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди здійснено на підставі ст. ст.23, 1168 ЦК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Верховний Суду Постанові Великої Палати від 05.12.2018 справа №210/5258/16-ц, чітко визначив основоположні засади для формування компенсаторного механізму, зазначивши: «89. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). 90. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий». У Постанові Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 31 січня 2019 року справа № 617/1642/16-к, провадження № 51- 4580 км 18 вказано: «У пункті 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією га багатьма нормативно-правовими актами. Критерії, якими суд керувався при визначені розміру моральної шкоди, закріплені у ч. 3 ст. 23 ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 квітня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнали позивачі, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих і суспільних стосунках, неможливість відновлення попереднього стану, втрата найближчої людини. Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. В рішенні ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» від 28.05.1985 зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних страждань, фізичного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд, оцінивши всі фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за позовом [PERSON] , [PERSON] та законного представника [PERSON] , 2018 р.н., [PERSON] , 2009 р.н. до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Моральна шкода позивачів у зв`язку з ушкодженням здоров`я [PERSON] , визначена в розмірі: 1.[PERSON] просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на свою користь 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди. 2.[PERSON] стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь [PERSON] 5 000 000 грн. (п`ять мільйонів грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди. Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 05.12.2018 справа № 210/5258/16-ц, визначив основоположні засади для формування компенсаторного механізму, зазначивши, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимог розумності і справедливості. З позиції доктрини природного права, центром якого і є принципи справедливості, розумності й добросовісності, а також визнання життя людини і людської гідності найвищими спільними цінностями справедливим слід вважати присудження найбільших компенсацій саме у зв`язку з моральною шкодою, завданою каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи. Європейський суд з прав людини стоїть на позиції, що можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні особисті немайнові блага, слід розцінювати як один із виявів верховенства права. Верховний Суд у своїй Постанові від 16 червня 2022 року у справі №344/17277/20 вказав: «Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю». В ході розгляду даної цивільної справи суд встановив, що завдання [PERSON] моральних та душевних страждань у зв`язку з інвалідизацією сина, необхідністю його постійного стороннього догляду як дитини з інвалідністю підгрупи А, а також завдання [PERSON] моральних та душевних страждань, поєднаних з фізичним болем, судомами, повною залежністю від постійного стороннього догляду, є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню на засадах розумності, виваженості та справедливості. Стороною відповідача та третіми особами, які заперечували проти позову в цій частині, не спростовано за допомогою належних засобів доказування відсутності причинного зв`язку між діями третіх осіб і тими негативними наслідками, які для настали й існують на даний час для здоров`я [PERSON] та будуть існувати довічно через незворотність ураження на момент його народження. Проте саме на відповідача покладено обов`язок щодо спростування доводів позивачів. Фактично вся позиція відповідача та третіх осіб в даній справі звелася до заперечення доводів позивачів та посилання на відсутність наданих стороною позивачів належних доказів у справі, а також полягала в прагненні призначити ще одну судово-медичну експертизу на основі суб`єктивної оцінки матеріалів справи. Однак, правила доказування в медичних справах розподіляють предмет доказування для кожної із сторін, про що вже йшлося вище. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд також враховує поведінку медичних працівників, третіх осіб, як після надання ними медичної допомоги 14.09.2018, так і протягом всього судового розгляду даної цивільної справи. Суд наголошує, що мораль, розумність, справедливість є тими критеріями, які повинні враховуватися при розгляді справ про наслідки медичної допомоги неналежності якості, особливо, що стосується непоправного ушкодження здоров`я дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У преамбулі Закону України «Про охорону дитинства» охорону дитинства в Україні визначено як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і для забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток і виховання в сімейному оточенні, який встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. У принципі 2 Декларації прав дитини, проголошеної ГА ООН від 20.11.1959 вказано: дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумове, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» (2017) зазначено: «Наразі існує широкий консенсус - включаючи в міжнародному праві - на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси». Отже, враховуючи все вищевикладене в сукупності, суд доходить висновку, що в рамках даної справи, враховуючи її конкретні фактичні обставини, розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі: 1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у зв`язку з смертю дружини [PERSON] ; 1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у зв`язку з смертю матері [PERSON] ; 1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у зв`язку з смертю матері [PERSON] ; 1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у зв`язку з смертю матері [PERSON] ; 4 000 000,00 грн. (чотири мільйони гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у зв`язку з ушкодженням його здоров`я; 1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у зв`язку з ушкодженням здоров`я сина [PERSON] . Суд вважає що вищезазначені розміри моральної шкоди будуть справедливою сатисфакцією позивачам за моральні та душевні страждання (існуючі на даний час і ті, що мають довічний характер) внаслідок смерті члена сім`ї [PERSON] (дружини та матері) та незворотного ушкодженням здоров`я [PERSON] . В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо скрутного матеріального становища закладу охорони здоров`я, адже фінансування Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради здійснюється з різних джерел. Окрім того, заклад охорони здоров`я має право надавати платні медичні послуги. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. Відповідно ч.6 ст.141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1168, 1172, 1195 ЦК України,

Outcome: partial