Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Районна адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району (орган опіки та піклування), про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказала, що відповідачка - [PERSON] є її сестрою. [PERSON] та [PERSON] є біологічними батьками [PERSON] , [INFO] . Позивачка є рідною тіткою [PERSON] , який знаходиться на її утриманні, проживає разом з позивачкою та її чоловіком - [PERSON] , позивачка самостійно виховує племінника. Відповідачі по справі не працюють, зловживають алкогольними напоями, вихованням сина не займаються, успіхами у дошкільному закладі не цікавляться, лікуванням сина не займаються, фактичне місце проживають відповідачів невідомо, залишили сина та самоусунулись від виконання батьківських обов`язків, сина не бачили більше одного року. З 2021 року відповідачі самоусунулись від виконання своїх батьківських обов`язків, у 2023 році відповідачка змінила місце проживання (точне місце її проживання невідоме), відповідачі самостійно покинули сина, ведуть асоціальний та аморальний спосіб життя, жодної участі у вихованні та утриманні сина не приймають, не навідують його, не вітають із святами, не цікавляться успіхами в навчанні та потребами. Перевіркою відомостей, які містяться на порталі «Судова влада» було встановлено, що постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2020 року по справі №337/1291/20 відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Відповідачка неодноразово притягалася до кримінальної відповідальності 08.02.2021 року за ч. 1 ст. 185 КК України (крадіжка), та 26.07.2022 року за ч. 2 ст. 389 КК України (ухилення засудженої від відбування покарання у вигляді громадських робіт). Перевіркою відомостей, які містяться на порталі «Судова влада» було встановлено, що відповідач тричі Хортицьким районним судом м. Запоріжжя притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Впродовж тривалого часу відповідачі не змінили свій спосіб життя, на шлях виправлення не стали, належних висновків для себе не зробили, а навпаки продовжують зловживати спиртними напоями, що може призвести до трагічних наслідків пов`язаних із життям та здоров`ям малолітнього сина. Окрім того відповідачка не має постійного місця проживання, що завий раз підтверджує, що вона не зможе надати належні умови для проживання та виховання малолітнього сина, а відповідач в стані алкогольного сп`яніння стає агресивним та не контролює свої емоції, несе фізичну та психологічну загрозу для оточуючих, в тому числі і для малолітнього сина. Вважає, що всі вищенаведені обставини, як кожна окремо, так і у своїй сукупності підтверджують явне нехтування відповідачами свої батьківських обов`язків. Враховуючи тривалий характер такої бездіяльності та безвідповідальності відповідачів, очевидним є явне небажання і в подальшому приймати будь-яку участь у вихованні малолітнього сина. Тому просить суд позбавити [PERSON] , [PERSON] , батьківських прав щодо їх малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , встановити опіку над малолітнім [PERSON] та призначити її - [PERSON] його опікуном, та стягнути з [PERSON] та з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) (з кожного платника аліментів), але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення аліментів з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 08 липня 2025 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою від 27 серпня 2025 року закрито підготовче судове засідання, призначено судове засідання. Позивач та її представник в судовому засідання дали пояснення, такі ж саме, які викладені у позовній заяві, вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відзив, заперечення, клопотання по суті спору не надали. Представник органу опіки та піклування підтримала висновок щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав, суду пояснила, що сім`я відповідачів знаходилась у них на обліку з 17.02.2020р., з відповідачами проводилась бесіда щодо зміни їх ставлення до дитини та зміни їх образу життя, проте відповідачі належних висновків для себе не зробили, на шлях виправлення не стали, свого ставлення до дитини не змінили, на виклики до комісії щодо вирішення питання їх батьківських прав не з`явилися, тому на комісії було прийнято рішення про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав, про що і було складено висновок. Вимога про призначення опікуна є передчасною. Вимога про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц). За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які не з`явилися, на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Вислухавши доводи учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Малолітній [PERSON] проживає з позивачкою та її чоловіком [PERSON] , який перебуває на військовій службі, за адресою: [ADDRESS] . 13.05.2020 року постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від по справі №337/1291/20 відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, не забезпечила належні умови проживання та виховання дитини, а саме перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, залишила малолітню дитину, у під`їзді будинку. 08.02.2021 року відповідачка була притягнена до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185 КК України (крадіжка), та 26.07.2022 року за ч. 2 ст. 389 КК України (ухилення засудженої від відбування покарання у вигляді громадських робіт). 13.03.2023 року постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі №337/1003/23 відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173 КУпАП, за вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно співмешканки. 21.12.2023 року постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі №337/6869/23 відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173 КУпАП, за вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно дружини. 01.02.2024 року постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі №337/470/24 відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173 КУпАП, за вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї жінки. У довідці із закладу позашкільної освіти «Міський палац дитячої та юнацької творчості» від 21.03.2025 року, зокрема зазначено, що [PERSON] , [INFO] відвідує школу «Барвінок» Закладу позашкільної освіти «Міський палац дитячої та юнацької творчості» Запорізької міської ради за розкладом: вівторок, п`ятниця з 15.00 до 17.30 (заняття відвідує регулярно). На заняття приводить та забирає [PERSON] бабуся - [PERSON] . У довідці із закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №288 «Біла Лелека» Запорізької міської ради від 19.03.2025 року, зокрема зазначено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №288 «Біла лелека» Запорізької міської ради з 01.09.2020 року. У виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з «Сучасна Педіатрія «Альтернатива» від 04.04.2025 року, зокрема зазначено, що [PERSON] , спостерігається педіатром та неврологом з народження на огляди приходить в супроводі бабусі. У медичній довідці (витяг з медичної картки амбулаторного хворого) з «Сучасна Педіатрія «Альтернатива» від 26.05.2025 року, зокрема зазначено, що [PERSON] , соматично здоровий, щеплений за віком. Позитивна характеристика з місця роботи позивачки ТОВ «ІСТОК-ПЛЮС» від 19.05.2025 року. Згідно характеристики, виданої ОСББ 334 «ДНІПРОСПЕЦТАЛЬ-21» ВІД 23.05.2025Р., з місця реєстрації позивачки, вона характеризуються позитивно, у характеристиці, зокрема зазначено, що за даною адресою позивачка проживала з 1991р. по 2023р., разом з матір`ю - [PERSON] та своїм племінником - [PERSON] , [INFO] , за час проживання зарекомендувала себе, як законослухняна громадянка, не конфліктна, з активною життєвою позицією, що підтримує добрі стосунки як у сім`ї, так і в спілкуванні з сусідами. Гр. [PERSON] дотримувалась всіх норм і правил, поважала своїх сусідів. У висновку спеціаліста-психолога від 12.05.2025 року, зокрема зазначено: « [PERSON] , [INFO] , має уяву щодо усталеного образу сім`ї в якій він мешкає, де йому психологічно благополучно, до складу якої він включає себе, бабусю [PERSON] , тітку [PERSON] та її чоловіка [PERSON] . Маму, [PERSON] , та батька, [PERSON] , в склад своєї сім`ї не включає, пояснюючи це тим, що він їх не знає, та не пам`ятає. У дослідженні виявлено однозначну емоційну і психологічну прихильність (близькість) дитини до тітки [PERSON] та бабусі [PERSON] , яка обумовлена увагою, турботою, ніжністю, ласкою і любов`ю з їх боку. Поряд з ними [PERSON] почувається психологічно благополучно та комфортно. В процесі проведеного обстеження не можливо скласти образ (уяву) дитини ні про матір, [PERSON] , ні про батька, [PERSON] , бо дитина їх не знає. Результати обстеження показують, що основну роль у житті [PERSON] , [INFO] , відіграє тітка [PERSON] , та бабуся [PERSON] вони мають для дитини особливе значення, між ними простежується сильний емоційний зв`язок та особлива близькість. В ході проведеного дослідження, емоційний зв`язок, психологічна прив`язаність [PERSON] до батьків: матері- [PERSON] , та батько- [PERSON] не виявлена. [PERSON] їх не пам`ятає та не знає». Актом обстеження умов проживання від 25.07.2025р. року за адресою [ADDRESS] , складеного службою у справах дітей, зокрема зазначено, що в ході відвідування було з`ясовано, що умови в квартирі створені, наявні меблі, побутова техніка, [PERSON] забезпечений усім необхідним для проживання, розвитку та навчання. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду дала пояснення, що вона доводиться матір`ю відповідачки та бабусею для [PERSON] . Відповідачі зловживають спиртними напоями, ніде не працюють, ведуть аморальний спосіб життя, життям свого сина не цікавляться, з 2024 року та по сьогоднішній день, відповідачі набачились зі своїм сином, не намагалися з ним зустрітися, тобто самоусунулися від його виховання зовсім. На запитання, чи не чинила вона або позивачка перешкоди у спілкуванні з дитиною, свідок пояснила, що приблизно у 2023р., відповідачка приїхала до сина, у нетверезому стані і стала говорити, що вона забере дитину до себе, проте далі балачок, вона не здійснила дій направлених на усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, вона не викликала поліцію, не зверталася вона із заявою і до служби у справах дітей з цього приводу. Вона, разом зі своєю молодшою донькою - позивачкою по справі, відводили його до дошкільного закладу, до лікаря, коли дитина хворіє. Проживає [PERSON] з її молодшою донькою - позивачкою по справі та її чоловіком, утримує його також позивачка, дочка [PERSON] забезпечує [PERSON] всім необхідним. Свідок [PERSON] , пояснив суду, що він доводиться чоловіком позивачки. Він наразі проходить військову службу, тому приїздить до дому, тільки у відпустку. За весь час стосунків з позивачкою, а це приблизно більше чотирьох років, він бачив відповідачку лише раз. З відповідачем не знайомий. Відповідачі не займаються вихованням свого сина, не приймають участь в його утриманні. Утримують малолітнього [PERSON] , він разом з позивачкою. Він дуже добре ставиться до [PERSON] , як до рідного сина, займається його вихованням, розвитком. В судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив суду, що він колишній чоловік відповідачки. Після декрету, відповідачка почала зловживати спиртними напоями, залишала дитину без нагляду. Це і стало підставою для розірвання шлюбу та підставою для подачі позову про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Відповідачка до дитини не приходить, іноді телефонує у нетверезому стані. Дочка [PERSON] та син відповідачки [PERSON] часто спілкуються один з одним та проводять разом час. Свідок [PERSON] , яка доводиться двоюрідною сестрою позиваки та відповідачки, суду пояснила, що неодноразово бачила відповідачку у нетверезому стані, неодноразово бачила [PERSON] під наглядом тітки або бабусі, а не батьків. У судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснила, що вона доводиться близькою подругою позивачки, повідомила, що опікується дитиною позивачка та бабуся [PERSON] , дитина, спочатку проживала разом з бабусею та позивачкою, а на даний момент [PERSON] проживає разом з позивачкою та її чоловіком. Відповідачку не бачила дуже давно, а тим паче відповідача. [PERSON] ніколи не згадує про відповідачів. В судовому засіданні малолітня дитина відповідно до ст.171 СК України пояснила, що хоче проживати разом з тіткою [PERSON] та [PERSON] , виявив бажання, щоб тітка [PERSON] стала його опікуном. Своїх батьків він не бачив дуже давно. На перше вересня 2025 року до школи у перший клас його відводили тітка [PERSON] , [PERSON] та бабуся. Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частина перша статті 164 СК України містить вичерпні підстави позбавлення батьківських прав і розширеному тлумаченню не підлягає. Згідно вимог частин 4, 5 та 6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. За змістом ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Як передбачено ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України, чітко встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. За роз`ясненнями п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 р., позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. За змістом п. 16 вищевказаної Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 21.08.2025 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Хортицькому району (орган опіки та піклування) прийнято рішення "Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав" [PERSON] та [PERSON] . При цьому суд бере до уваги, що вказані обставини існують тривалий час, за який у відповідачів була можливість змінити своє ставлення до виховання дитини. Однак вони цього не зробили, що свідчить про стійкий та усвідомлений характер ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. До суду відповідачі не надали жодного доказу або ж свої заперечення щодо недоцільності позбавлення їх батьківських прав та відсутності їх вини у невиконанні своїх обов`язків по догляду та вихованню малолітнього сина, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що позивачкою повністю доведено необхідність позбавлення відповідачів батьківських прав щодо малолітнього сина, у зв`язку з невиконанням відповідачами своїх батьківських обов`язків. Неявка відповідачів в судові засідання також свідчить про їх байдужість до долі дитини. Тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підлягають до задоволення. Щодо вимог про встановлення опіки над дитиною, суд зазначає наступне. Статтею 243 Сімейного кодексу України передбачено перелік дітей, над якими встановлюється опіка, піклування. Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Положенням статті 244 Сімейного кодексу України передбачено перелік осіб, які можуть бути опікуном, піклувальником дитини: опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Частинами 3, 4 статті 60 Цивільного кодексу України передбачено, що суд встановлює опіку/піклування над малолітньою/неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна/піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до статті 55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих майнових та немайнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Положеннями статтей 58-59 Цивільного кодексу України передбачено, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Згідно з пунктами 2, 3, 4 статті 63 Цивільного кодексу України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Пунктом 42 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 визначено, що опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Отже, призначення опікуна в даному випадку здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка. Всупереч вищезазначеним вимогам закону до позовної заяви не додано доказів того, що позивач зверталась з приводу цього питання до органу опіки та піклування. При цьому органом опіки та піклування надано суду лише висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо її неповнолітньої дочки. Подання про призначення опікуна органом опіки та піклування до суду не подано. Таким чином, зважаючи на те, що у суду відсутнє подання органу опіки та піклування про встановлення опіки над [PERSON] , а системний аналіз вищевказаних норм вказує на те, що вирішення питань, які стосуються встановлення опіки над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою (малолітньою) особою є дискреційними повноваженнями органу опіки та піклування, суд погоджується з думкою третьої особи, що вимога про встановлення опіки та призначення опікуном є передчасною, а тому зазначені вимоги задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, та згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За положеннями ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Ч. 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідачі, є особами працездатного віку, відомостей про незадовільний стан їх здоров`я відповідачами суду не надано. У матеріалах справи відсутня інформація, що у відповідачів є інші діти, окрім [PERSON] , [INFO] , також не наведено доказів на підтвердження того, що на їх утриманні перебувають непрацездатні особи. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2ст. 182 СК України). Водночас високий заробіток (дохід) платника аліментів не може слугувати підставою для зменшення частки заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину. Враховуючи обставини, викладені у ч. 1ст. 182 СК України, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, суд приходить до висновку про те, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідачів на утримання дитини, має становити 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) з кожного з відповідачів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки, на думку суду, саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення з урахуванням грошового забезпечення, яке повинні надавати на утримання дитини їх матір та батько, є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно до норми ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позовна заява подана 10.06.2025 року, тому суд присуджує стягнення аліментів саме з цього дня. За приписами п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд, допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме вимоги про позбавлення відповідачів батьківських прав та стягнення аліментів законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню, а вимога про встановлення опіки та призначення опіку на є передчасною.

Outcome: partial