Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір позики грошових коштів у розмірі 186 000, 00 доларів США, укладений 24.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] та судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.07.2019 року в справі № 639/2072/19 позовну заяву [PERSON] про стягнення грошових коштів було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 18 6000, 00 доларів США та 3 % річних за період з 01.01.2019 року по день винесення рішення судом у сумі 3 042 доларів США, усього 189 042, 25 доларів США та судовий збір у розмірі 9 605, 00 грн. Позивач вважає, що договір позики на підставі якого було видано розписку, і стягнуто кошти, недійсним у з`вязку з тим що він є фіктивним і спрямованим на відчудження майна внаслідок виконання судового рішення з метою приховування майна від конфіскації та стягнення шкоди в кримінальній справі. [PERSON] зазначає, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за № 12012220450000665 від 19.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. Обвинуваченим у скоєнні злочину є відповідач [PERSON] . [PERSON] ставиться у провину той, факт, що у 2009 році він скориставшись особистим знайомством з [PERSON] та маючи доступ до аркушів паперу з підписами [PERSON] , які останній не одноразово передавав бухгалтеру для швидкого оформлення банківських платіжних документів, отримав чистий аркуш паперу, на якому мався тільки особистий підпис [PERSON] . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодінні чужим майном, шляхом обману, [PERSON] виготовив розписку від імені [PERSON] , в яку було внесено неправдиві відомості, а саме склав на комп`ютері текст, зміст якого було боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] на суму 700 000 доларів США, хоча в дійсності будь-яких боргових зобов`язань між ними не було. Після чого за допомогою принтера роздрукував вказаний текст на аркуші паперу з особистим підписом [PERSON] . У жовтні 2009 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 5 593 000 грн., посилаючись на те що, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів у сумі еквівалентній 700 000 доларів США, про що видано вищевказану розписку. В лютому 2019 року пану [PERSON] було повідомлено про підозру, а березні обвинувальний акт було передано до Дзержинського районного суду м. Харкова. 08 квітня 2019 року дружиною [PERSON] , [PERSON] було пред`явлено до [PERSON] позов про стягнення грошових коштів. [PERSON] визнано потерпілим у кримінальному провадженні, відкритому за його заявою, яке внесено до ЄРДР за № 12019220500002100 від 10.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України шахрайство. Фабулою справи є той факт, що подружжя [PERSON] та [PERSON] посягають (намагаються відібрати, переписати, присвоїти) на майно, яке внаслідок конфіскації згідно санкції ч. 4 ст. 190 КК України за кримінальним провадженням 12012220480000665 ( яке знаходиться на розгляді у Дзержинському районному судді м. Харкова та в якому [PERSON] є обвинуваченим), повинно бути конфісковано на користь держави. [PERSON] , потерпілим за цим кримінальним провадженням було подано до Дзержинського районного суду м. Харкова цивільний позов про відшкодування обвинуваченим [PERSON] 11 000 000 грн. Моральних збитків потерпілому, що також стало мотивом у [PERSON] для виведення майна з під можливого арешту. Позивач [PERSON] вважає, що видання розписки в даному випадку є фраудаторним правочином, який вчинено на шкоду кредитору. 02 вересня 2022 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Щербаковим С.Ю. подано до суду відзив на позовну заяву в якому заперечує проти позову та просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обгрунтування відзиву на позовну заяву представник відповідача адвокат Щербаков С.Ю. зазначає, що позовна заява [PERSON] базується лише на здогадках та міркуваннях [PERSON] , а на підтвердження своїх слів позивач надає докази, які стосуються інших процесуальних взаємовідносин. У надуманій позовній заяві [PERSON] посилається на кримінальне провадження №12012220480000665 від 19.12.2012, де [PERSON] є обвинуваченим. 24.04.2018 було укладено договір позики між [PERSON] та [PERSON] 29.10.2018 за версією досудового слідства [PERSON] , [INFO] , шляхом поштового направлення був повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України у кримінальному провадженні №12012220480000665 від 19.12.2012. Тобто, укладення договору позики відбулося ще задовго до того, як [PERSON] був повідомлений про правову кваліфікацію інкримінованого йому правопорушення. Вказану обставину також у своїй позовній заяві визнає і [PERSON] . Втім, алогічним є факт того, що у тій же позовній заяві Позивач нерозривно пов`язує наявність договору позики, з метою виведення майна [PERSON] у зв`язку з кримінальним переслідуванням останнього. На момент вчинення правочину (укладення договору позики від 24.04.2018) [PERSON] не був у ролі ані підозрюваного, ані обвинуваченого за ч. 4 ст. 190 КК України, а тому підстава, на яку посилається Позивач фізично не могла існувати в момент вчинення правочину. [PERSON] жодним належним та допустимим доказом не доводить той факт, що у [PERSON] на момент укладення договору позики були будь-які заборгованості або інші зобов`язання, зокрема перед самим [PERSON] . Насправді ж ситуація дещо інша. 30.06.2020 рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №2-2093/10 позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5 593 000 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2011 року рішення суду Харківської області від 28 жовтня 2010 року скасовано, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року залишено в силі. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.07.2017 апеляційну скаргу [PERSON] як особи, яка не брала участі у справі, задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 скасовано. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №2-2093/10 касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 27.07.2017 скасовано. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 залишено в силі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 440 (одна тисяча чотириста сорок) грн, сплачений за подання касаційної скарги. Втім, [PERSON] почав уникати повного та належного виконання такого рішення, зловживаючи при цьому процесуальними правами. З метою затягування виконання вищевказаного рішення [PERSON] створює фіктивні судові процеси, через які здійснює тиск на [PERSON] . Крім того, у своїй позовній заяві [PERSON] чітко так і не сформував позицію щодо того, яке конкретно право або права останнього було порушено, а також не вказав підставу звернення до суду. Позовна заява [PERSON] про визнання договору позики між [PERSON] та [PERSON] недійсним є нічим іншим, як процесуальним засобом тиску на [PERSON] та подальше навмисне уникнення належного виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 у справі №2-2093/10, а тому необхідною є відмова у задоволені позовних вимог [PERSON] , що суперечить п. 11 ч. 2 ст. 2, ст. 44 ЦПК України. На розгляді у Дзержинському районному судді м. Харкова дійсно перебуває обвинувальний акт стосовно [PERSON] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. Втім, вирок за результатами розгляду вказаного обвинувального акту відсутній. Факт звернення [PERSON] до правоохоронного органу із заявою стосовно нібито вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, внесення таких відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та подальше складання обвинувального акту не може слугувати доказом вчинення такого кримінального правопорушення. 31 жовтня 2022 року позивачем, [PERSON] подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому він заперечує проти доводів викладених в відзиві та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обгрунтування відповіді на відзив позивач зазначає, що відомості до ЄРДР по кримінальному провадженню було внесено ще у 2012 році, і пан [PERSON] був чудово обізнаний про його існування, так само як і про заявлену [PERSON] як потерпілим моральну шкоду. В лютому 2019 року пана [PERSON] було повідомлено про підозру, а в березні 2019 року обвинувальний акт було передано до Дзержинського районного суду м. Харкова, де справа й перебуває на розгляді на теперішній час. Як вбачається з відомостей веб-сайту судової влади, 08 квітня 2019 року дружиною [PERSON] , [PERSON] було пред`явлено до нього позов про стягнення грошових коштів. Представник відповідача зазначив, що рішення суду Дзержинського районного суду у справі 2-2093/10, в якій [PERSON] і ввів суд в оману, використовуючи завідомо підробну розписку, складену нібито Покровським, було ухвалено у 2020 році. Насправді ж воно було ухвалено ще у 2010, тож звісно станом на квітень 2019 подружжю [PERSON] було чудово відомо про всі обставини справи. Зазначаючи про нібито неіснування на час укладення правочину обставин, на які позивається позивач, представник відповідача вважає що дата зазначена в розписці є фактичною датою її складання. Проте цілком ймовірним є той факт, що розписку було складено безпосередньо перед зверненням до суду, а не в 2018 році. Тож дата укладання фраундаторного правочину насправді суду та позивачу невідома. Позивач багато років захищає свої права як відповідач по справі 2-2093/10 і використовує виключно передбачені законом підстави для оскарження рішення, яким з нього стягнуто кошти на підставі підробленої розписки. Як наслідок, рішення переглядалось у всіх інстанціях, а також за нововиявленими обставинами. На жаль, оскільки пан [PERSON] тривалий час свідомо затягує розгляд кримінальної справи, вироку в кримінальній справі як підстави для перегляду ще немає. Ухвалою Жовтневого районного\~суду м.\~Харкова від 09.08.2022 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду\~від 30.04.2024\~року призначено\~судову технічну експертизу та провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.11.2024 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] \~в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представником відповідача [PERSON] до суду було подано відзив. Явка відповідача [PERSON] в судове засідання була визнана обов`язковою, однак не зважаючи на належне повідомлення, як самого [PERSON] та його представників, відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, що є недобросовісним користуванням процесуальними правами. Відповідач [PERSON] \~в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до копії розписки від 21.04.2018 року встановлено, що 21.04.2018 року між [PERSON] та його дружиною, [PERSON] укладено договір позики, який оформлено відповідною розпискою від 21.04.2018 року відповідно до умов якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 186 000 доларів США, на строк до 31.12.2018 року. Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12012220450000665 від 19.12.2012 року встановлено, що 26 січня 2008, невстановлена особа виготовило свідомо підроблений документ розписку, згідно якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошову суму, нібито на лікування батька. Відповідно до копії постанови про визнання особи потерпілим від 11.12.2011 року, [PERSON] було визнано потерпілим у кримінально провадженні. З копії ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.12.2018 року по справі № 639/18154/13-к (провадження №1-кс/638/5570/18) встановлено, що 29.10.2018 року [PERSON] було поштою направлено повідомлення про підозру у скоєнні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України (шахрайство), тобто у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману в особливих розмірах, за яке за законом передбачене покарання у вигляді позбавлення воля на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Згідно копії цивільного позову від 15.12.2011 року вбачається, що 15.12.2011 року [PERSON] в рамках кримінального провадження подано цивільний позов про відшкодування обвинуваченим [PERSON] збитків потерпілому [PERSON] . Відповідно до копії обвинувального акту у кримінальному проваджені відносно [PERSON] , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12012220480000665 від 19.12.2012 року вбачається, що прокурором Харківської місцевої прокуратури № 1 Харківської області юрист 2 класу Овод Катериною Костянтинівною 22 березня 2019 року було складено обвинувальний акт, внесено у Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12012220480000665 відносно [PERSON] , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України (шахрайство), тобто у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману в особливих розмірах. Згідно копії рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.07.2019 року по справі № 639/2072/19 (пров. 2/639/1188/19) вбачається, що суддею Труханович В.В. 18.07.2019 року було розглянуто справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та прийнято рішення, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 186 000, 00 доларів США та 3% річних за період з 01.01.2019 року по день винесення рішення судом у сумі 3 042, 25 доларів США, усього 186 042, 25 доларів США, та судовий збір у розмірі 9 605, 0 грн. Вищевказане рішення набрало законної сили 20.08.2019 року. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.02.2023 року прийнято відмову [PERSON] від апеляційної скарги та апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року за позовом [PERSON] \~до [PERSON] про стягнення грошових витрат, закрито. Відповідно копії висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 01.08.2024 року № 17658/23-34 встановлено, що записи в розписці від імені [PERSON] , датованій 21.04.2018 року виконані у період часу червень 2018 року - березень 2019 року. Більш точно встановити період виконання досліджених записів не представляється можливим у межах наданих зразків з урахуваням наявних методик дослідження штрихів рокописних записів і підписів. Записи в розписці від імені [PERSON] , датованій 21.04.2018 року виконані не в дату вказану в документі (21.04.2018), а пізніше. Інтервал між фактичною датою створення розписки від імені [PERSON] , датований 21.04.2018 року і датою зазначеною в розписці (21.04.2018) складає більше місяця. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 21.04.2018 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким [PERSON] взяв в борг 186 000 доларів США у своєї дружини [PERSON] , які зобов`язався повернути у строк до 31.12.2018 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов була складена розписка позичальника. Відповідно до частин 1, 2 ст.16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зістаттею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (Постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (Постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18). Разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оспорюваний договір позики укладено сторонами у належній формі та сторони приступили до його фактичного виконання. За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18). Відповідно до правової позиції викладеній у Постанові КГС ВС від 18.04.2024 року у справі № 907/935/21 щодо критеріїв (ознак) за якими правочин може бути кваліфікований як фраудаторний Верховний суд зазначено таке: Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. У Постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок про те, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: -відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; -відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); -майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); -майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); -після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчать про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Аналогічний висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18. Зважаючи на вищевикладене у своїй сукупності, суд приходить до однозначного висновку, що позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності, як і не довів порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору. Судом не встановлені обставини про те, що відповідачі діяли очевидно не добросовісно та зловживали правами, оскільки вчинили оспорюваний договір, які порушують майнові інтереси позивача і направленні на недопущення звернення стягнення на майно відповідача, а отже «вчинив право на зло». Так, на підставу визнання недійсності договору позики від 21.04.2018 року позивач посилається на те, що він є потерпілим у кримінальному провадженні № 12012220480000665 в якому з 22.03.2019 року [PERSON] є обвинуваченим. Позивачем по\~справі [PERSON] \~в рамках\~вищевказаного кримінального\~провадження було\~подано цивільний\~позов про\~відшкодування обвинуваченим\~ [PERSON] \~11\~000\~000\~грн. моральних збитків потерпілому [PERSON] . Вищевказане на думку позивача стало мотивом для виведення майна [PERSON] з під можливого арешту. Відповідно до копії розписки [PERSON] взяв в борг 186 000 доларів США у своєї дружини [PERSON] , які зобов`язався повернути у строк до 31.12.2018 року. З тексту розписки вбачається, що грошові кошти були передані [PERSON] 21.04.2018 року. Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 01.08.2024 року № 17658/23-34, записи в розписці від імені [PERSON] , датованій 21.04.2018 року виконані у період часу червень 2018 року - березень 2019 року. Більш точно встановити період виконання досліджених записів не представляється можливим. Записи в розписці від імені [PERSON] , датованій 21.04.2018 року виконані не в дату вказану в документі (21.04.2018), а пізніше. Інтервал між фактичною датою створення розписки від імені [PERSON] , датованій 21.04.2018 року і датою зазначеною в розписці (21.04.2018) складає більше місяця. Суд зазначає, що відповідно до положень ЦК України, договір позики є укладеним саме з моменту передання грошей, а не складення розписки. Цивільний кодекс України лише вказує на можливість складання розписки позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, однак Цивільний кодекс України не зобов`язує сторони договору позики взагалі складати таку розписку або складати її саме в день передачі грошей. З конструкції статті 1047 ЦК України вбачається, що розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми може бути представлена і після моменту передання грошей. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] лише 29.10.2018 року було поштою направлено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 12012220480000665, а обвинувальний акт, щодо [PERSON] було взагалі складено 22.03.2019 року. Позивачем не доведено вчинення неправомірних дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а саме того, що на день укладення договору позики [PERSON] був підозрюваним або обвинуваченим у кримінальному провадженні № 12012220480000665, що [PERSON] було дійсно відомо про наявність цивільного позово у [PERSON] у кримінальному провадженні № 12012220480000665. Окрім того позивачем не доведено, що договір позики від 21.04.2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] був укладений в інший день, коли [PERSON] вже був підозрюваним або обвинуваченим у кримінальному провадженні № 12012220480000665, або коли [PERSON] було дійсно відомо про наявність цивільного позову [PERSON] у кримінальному провадженні № 12012220480000665. Позивачем також не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного правочину неможливо задовольнити вимоги стягувача за рахунок майна, що [PERSON] став неплатоспроможним, а також відсутня інформація щодо наявності чи відсутності у останнього коштів для задоволення вимог позивача. Судом не встановлено, що результат дії боржника завдав шкоди позивачу, спричинивши негативні наслідки, тому даний оспорюваний правочин залишається правочином для сторін, між якими він укладений та посвідчений, але ніяк не фраудаторним. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити за безпідставністю вимог. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення відповідачами прав позивача. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, та такий, що не підлягає до задоволення, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять. Питання про судові витрати, підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed