Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

Представник АТ «СЕНС БАНК» звернувся в лютому 2024р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат, в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 153 532.47 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31.07.2019р. між АТ «Альфа Банк» та відповідачем було підписано оферту на укладення угоди про надання кредиту №631217911, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», паспорт споживчого кредиту та графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, які в сукупності становлять кредитний договір, відповідно до умов якого АТ «Альфа Банк» відкрило останньому поточний рахунок з електронним платіжним засобом у гривні та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі до 200 000.00 грн. Відповідно до оферти відповідач запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти з нею угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для укладення цієї угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Позивач вказує, що банк свої зобов`язання, передбачені кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Однак, відповідач, передбачені кредитним договором зобов`язання не виконав, внаслідок чого у відповідача перед банком виникла заборгованість, яка станом на 17.07.2023 складає 153 532.47 грн. З огляду на неналежне виконання відповідачем взятих зобов`язань та наявність заборгованості, позивач просить вказаний борг стягнути із відповідача на користь банку в примусовому порядку. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.05.2024р. позов задоволено. 13.06.2024р. відповідач подала заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 02.07.2024р. заяву [PERSON] задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні. 09.07.2024р. подано відзив на позов, позовні вимоги визнано частково у сумі 79599.99грн., з врахуванням безпідставного зарахування сплачених позичальником коштів у рахунок комісії РКО. 09.07.2024р. подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» про визнання недійсним положення кредитного договору від 31.07.2019р. щодо обов`язку сплачувати комісію розрахунково-касового обслуговування картки та зобов`язати здійснити перерахунок платежів за кредитним договором в розмірі 73932.47грн., внесених як плату по розрахунково-касового обслуговування картки в рахунок погашення основного боргу. Ухвалою від 14.10.2024р. зустрічну позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 28.11.2024р. прийнято та об`єднано зустрічний позов до розгляду з первісним позовом. Перейдено зі спрощеного провадження до загального позовного провадження. Ухвалою від 15.01.2025р. закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача за первісним позовом у режимі ВКЗ просив первісний позов задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного відмовити, в подальшому подав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач за первісним позовом у судових засіданнях просила первісний позов задовольнити частково, зустрічний повністю. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову частково, відмову у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 31.07.2019 між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] підписано оферту на укладення угоди про надання кредиту №631217911, анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», паспорт споживчого кредиту, заява про акцепт пропозиції, які в сукупності становлять кредитний договір, відповідно до умов якого АТ «Альфа Банк» відкрило останньому поточний рахунок з електронним платіжним засобом у гривні та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі до 200 000.00грн (а.4-6 т.1). Відповідно до оферти [PERSON] запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти з нею угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, яка прийнята заявою про акцепт пропозиції. Підставою для укладення цієї угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». У паспорті кредиту відсоткова ставка 26% річних. Однак, як зазначено в оферті на укладення угодиобслуговування кредитної картки та відкриття кредитної лінії, невідємною частиною договору є Тарифи (Додаток №4) в якому обумовлюються комісійні винагороди та порядок сплати нарахувань. Разом з тим, позитвачем протягом розгляду цивільної справи Тарифи до матеріалів так і не були надані, а тому обумовлення розміру комісійних винагород та порчядок сплати нарахувань відповідачу як позичальнику відомі не були, іншого матеріали справи не містять. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування AT «Альфа-Банк» на AT «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. Як доводила сторона позивача, в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в зв`язку з чим, станом на 17.07.2023р. має прострочену заборгованість перед банком на загальну суму 153 532.47 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом, згідно з наданим банком розрахунком (а.с. 11-12 т.1). Розрахунковий період вказаний з 01.08.2019р. по дату розрахунку 17.07.2023р., кошти ввостаннє внесені позичальником 28.02.2022р.. При цьому, сума лімітного кредиту на дату розрахунку 17.07.2023р.\~ становила -\~ 94718.57грн. Оцінюючи даний розрахунок суд зазначає, що, як надав пояснення представник позивача за первісним позовом, сума заборгованості складається: з простроченого тіла кредиту 82734.51грн., тіла кредиту 56915.65грн., овердрафт 3416.72грн., відсотки 10465.59грн. Відповідач ж визнає суму заборгованості 75599.99грн. (від загальної суми боргу поданої та нарахованої банком у позовних вимогах - 153 532.47 грн. за мінусом сплаченої нею за весь період нарахованої комісії РКО у сумі 73932.48грн.). Позивач вказує та встановлено судом, що банк свої зобов`язання, передбачені кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, про що свідчать наявні у справі докази. Отримання даних кредитних коштів не заперечує і відповідач, однак вважає, щодо зазначеного розрахунку заборгованості не вірно розраховано позивачем заборгованість, без врахування платежів, які вносились на умовах договору, які слід визнати недійсними, а саме сплачену комісію РКО за період з 01.08.2019р. по 17.07.2023р.. Згідно ч.1ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. З метою досудового врегулювання спору позивач направляв на адресу [PERSON] відповідну досудову вимогу, натомість доказів належного реагування відповідачки на таку вимогу матеріали справи не містять (а.с.23 т.1). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Згідност.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1ст.530 ЦК України). Разом з тим, відповідач свої зобов`язання за договором виконувала частково, а саме вносила кошти, які зараховувались кредитором: як комісія РКО щомісячно\~ в повному обсязі та до 28.02.2022р як тіло кредиту (частково), що підтверджується і випискою по рахунку (а.с.13-22 т.1). Відповідач нараховану загальну суму кредиром по розрахунку боргу в розмірі 153 532.47 грн. визнає, проте подавши зустрічний позов вважає суму до стягнення у меншому розмірі, за мінусом зарахування коштів на комісію по розрахунково-касовому обслуговуванню із зобовязанням провести перерахунок. Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову [PERSON] просила визнання недійсним положення кредитного договору від 31.07.2019р. щодо обов`язку сплачувати комісію розрахунково-касового обслуговування картки та зобов`язати здійснити перерахунок платежів за кредитним договором в розмірі 73932.47грн., внесених як плату по розрахунково-касового обслуговування картки в рахунок погашення основного боргу. Так, кредитні кошти бралися на споживчі потреби, що не заперечують сторони у письмових процесуальних заявах та занесено до анкети-заяви, а тому особливості регулювання спірних відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стосовно вимоги про визнання правочину в частині недійсним, то суд зазначає, що за загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року\~ № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин 1,2,5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Дана норма була чинною на час укладення договору з відповідачем. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168,\~ банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії,\~ які банк здійснює на власну користь (ведення справи,\~ договору, облік заборгованості споживача тощо),\~ або\~ за\~ дії,\~ які\~ споживач\~ здійснює\~ на\~ користь\~ банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє\~ банк\~ або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення\~\~ споживача\~\~ про\~\~ відкликання\~ згоди\~ на\~ укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки нарахування кредитором заборгованості у даних правовідносинах вказано за цей період тобто в т.ч. з 2019р. по 2023р., суд застосовує також і норми цього закону, оскільки даний закон дозволив нарахування певних складових (комісії). Положення частин 1,2,5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Окрім того, відповідно до пункту 4 частини 1\~ статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо було вже передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту однак на певних умовах. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. \~ Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року),\~ щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня\~\~ 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20), на яку посилається заявник на підтвердження наявності підстав касаційного оскарження судових рішень у справі.\~ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023р. справа №488/2807/17 зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». \~ Водночас, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню тоді підлягає Закон України «Про споживче кредитування». Звідси слід прийти до такого висновку, оскільки кредитні правовідносини з відповідачем були чинними з 2019 року,\~ закон про споживче кредитування набрав чинності у 2017 року, тому даний закон про споживче кредитування поширюється на спірні відносини, а нарахування кредитором інших складових, окрім відсотків за використання кредитних коштів, є неправомірним та порушує права позивача як споживача. Окрім того, доказу про узгодження з позичальником споживачем щомісячної плати комісії РКО позивачем взагалі не надано. Однак, зустрічний позов в частині вимог про визнання недійсним частини кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати кошти в рахунок розрахунково-касового обслуговування картки та плату за користування послугою смс повідомлення, не підлягають до задоволення так як, по-перше така умова угоди, якщо б і була обумовлена стороною кредитодавця та позичальника, була б з врахуванням зазначеного нікчемною і не потребувала б окремо визнання судом її не дійсною. Разом з тим, сторона позивача за зустрічним позовом також і не довела, що така умова кредитного договору (який пункт чи підпункт тощо) була підписана для визнання такої недійсною за позовною вимогою чи судом у мотивувальній частині - нікчемною. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від10 квітня\~ 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разівизнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦКУкраїни); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зантересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальжй частині судового рішення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовуєобставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня\~\~\~ 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cnociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заітересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частинісудового ршення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи\~ свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Окрім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження\~\~ №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження\~ № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження\~ № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду знов наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частиніробить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Таким чином позовні вимоги зустрічного позову про визнання недійсними положень\~ кредитного договору не підлягають задоволенню з двох підстав: у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права та недоведеністю існування такої недійсної (нікчемної) умови у кредитному договорі взагалі. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Зважаючи на недоведеність вимоги зустрічного позову про нікчемність чи недійсність пунктів (без визначення яких) кредитного договору, застосування судом реституції (вимога №2 за зустрічним позовом) про зобов`язання зробити перерахунок заборгованості не буде відповідати процесуальній економії вирішення судом спірних відносин та спричинятиме необхідність вчинення тих чи інших дій поза межами даного спору та повторного звернення до суду у разі невиконання банком такої вимоги. Разом з тим, вимога зустрічного позову про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок платежів здійснених позивачем на суму 73932.47грн., є наслідком нарахованої заборгованості за первісним позовом, тобто суд\~ зобов`язаний застосувати закон, незважаючи на правильність чи неправильність вимог сторін та посилання їх на ті чи інші норми законодавства, перевіривши розмір заборгованості за первісним позовом, перевірити правильність нарахування боргу за узгоджених сторонами умов договору до поданого до матеріалів справи розрахунку та інших доказів, в тому числі відсутність долучених банком Тарифів у даній справі. Відповідач у відзиві на первісний позов та змісті зустрічного позову зазначила, що оскільки комісія по РКО та стягнення за смс повідомлення не могли бути стягненні з неї, сума заборгованості у такому випадку становила б 75599.99грн. (від загальної суми боргу поданої та нарахованої банком у позовних вимогах - 153 532.47 грн. за мінусом сплаченої нею за весь період нарахованої комісії РКО у сумі 73932.48грн.). Оцінюючи всі докази зокрема та в сукупності, суд вважає, що позивачем за первісним позовом частково доведено розмір заборгованості, а\~ з врахуванням нарахованої комісії РКО, яка оплачена [PERSON] , однак не передбачена умовами договору та чинним на час укладення договором (без додатку №4) законом, дана заборгованість підлягає перерахунку судом. Звідси з відповідача\~ на користь позивача за первісним позом підлягає стягненню сума заборгованості 75599.99грн. З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цьому рішенні висновки, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного предмета спору, суд дійшов висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, в іншій частині позовних вимог слід відмовити, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Щодо витрат за первісним позовом судового збору у сумі 3028.00грн., то слід зазначити таке. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1490.98грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial