Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технічний центр «Категорія Техно» та з урахуванням уточних вимог просила суд припинити трудові відносини між відповідачем та стягнути вихідну допомогу у розмірі 55 113,96 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 28 853,76 грн., а також просила суд стягнути судові витрати по справі.В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач з 04.07.2019 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, спочатку працюючи на посаді бухгалтера, а пізніше - головного бухгалтера. В результаті порушення трудового законодавства зі сторони відповідача, заробітна плата позивачу не виплачувалась, в результаті чого утворилась заборгованість.Позивач вказує, що 19.04.2024 вона звернулася до товариства іззаявою звільненняза ч. 3 ст. 38 КЗпП у зв`язку з порушенням трудового законодавства.Свою заяву позивач також направила на електронну пошту директору, а також йомучерез месенджер вайбер.У зв`язку із тим, що позивача не було звільнено,останнязвернулась до суду за захистом своїх конституційних прав. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2024 стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технічний центр«Категорія Техно» на користь [PERSON] заборгованість із заробітноїплати у сумі 310287,52 грн., моральну шкоду у сумі 6000,00грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.05.2025 скаргу [PERSON] залишено без задоволення, заочне рішенняКрасногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2024 залишено без змін. Позивач вказує, 16.05.2025 вона повторно звернулася до директора ТОВ «ІТЦКатегорія Техно» із заявою про звільненняна підставі ч.3ст.38КЗпП України у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме порушеннямстроків та невиплату позивачу заробітної плати з липня 2019 по червень 2022.Дану заяву було відправлено повторно у месенджер TELEGRAM виконуючомуобов`язки директора ТОВ «ІТЦ Категорія Техно» [PERSON] , а також16.05.2025 на його електронну адресу, а саме: [INFO] та наофіційну електронну адресу ТОВ «ІТЦ Категорія Техно», а саме:itc.kategoriatehno@gmail.com.Позивач зазначає, що заяву про звільнення було надіслано на поштову адресу відповідача.Незважаючи на належне оформлення заяви та її подання уповноваженій посадовійособі, жодних дій щодо звільнення позивача не було вжито.Тому остання, прохає суд визнати припиненим трудовий договір, що був укладений між сторонами, стягнути з товариства вихідну допомогу при звільненні у розмірі 55113,96 грн. та компенсацію по невикористанимвідпусткам у розмірі28853,76 грн. Ухвалою суду від 12.06.2025 відкрито провадження, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.11). Позивач в судове засідання не з`явилася про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, представник який діє в її інтересах адвокат Забара А.В. надала суду клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідач в в судове засідання не з`явився, повідомлявся про день та час розгляду справи. У встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст.223ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ними причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст.280ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне. У відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України, - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, то набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановленозаконом. Судовим розглядом встановлено, що з 04.07.2019 [PERSON] перебуває у трункових відносинах з ТОВ «Іженерно-технічний центр «Категорія Техно», що підтверджується копією трудової книжки. 20.09.2023 позивач звернулася до товариства із претензію, в якій просила провести з нею повний розрахунок. Крім того, 20.09.2023 [PERSON] звернулася до Південно-Східного міжрегіонального управління Держаної служби з питань праці (м. Дніпро) іззаявою про грубе порушення законодавства про працю. 24.10.2023 заступником начальника Південно-Східногоміжрегіонального управління Державної служби з питань праці (м. Дніпро)Бланком С.В. надано відповідь на вищевказану заяву позивачки за вих.№ ПС/3.1/2478-3В-23, з якої вбачається, що з метою розгляду питання, викладеного у її зверненні, управлінням на адресу ТОВ «Інженерно-технічний центр «Категорія Техно» направлено запит щодо надання інформації, копій документів та пояснень з питань, викладених у її зверненні, однак станом на дату надання її відповіді, запитувана інформація на адресу управління не надходила. 20.09.2023 позивачка звернулася до ГУ ДПСу Дніпропетровській області із заявою про грубе порушення законодавства про працю. 13.10.2023 заступником начальника ГУ ДІС У Дніпропетровській області Леоновим В, за вих. № 69726/6/04-36-24-11-08 надано відповідь позивачці на вищевказаний запит, з якої вбачається, що дотримання роботодавцем трудового законодавства, а саме щодо нарахування та виплати заробітної плати працівникам, знаходиться поза межами компетенції податкового органу. 23.01.2024 позивачка також звернулася до ВП№ 6 ДРУПГУНП» в Дніпропетровської області із заявою про грубе порушення законодавства пропрацю. 21.02.2024 заступником начальника ВП№6 ДРУП ГУНІ в Дніпропетровської області надано відповідь на вищевказану заяву позивачки, зі змісту якої вбачається, що при проведенні перевірки було встановлено, що дане повідомлення містить ознаки цивільно правових відносин, а тому позивачка має право на звернення з позовом досуду. Із наданих документів до матеріалів справи вбачається, що позивачка 19.04.2024 звернулася до відповідача із заявою про звільнення, у зв`язку з порушенням трудового законодавства передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України(а.с. 90 на зворотному аркуші). У зв`язку із тим, що позивача не було звільнено, остання звернулась до суду за захистом своїх конституційних прав. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2024 стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-технічний центр«Категорія Техно» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у сумі 310287,52 грн., моральну шкоду у сумі 6000,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.05.2025 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2024 залишено без змін. Відмовляючи у частині звільнення позивача з місця роботи, суд апеляційної інстанціїобґрунтував, тим, що жодних належних, достатніх та допустимих доказів напідтвердження вказаних обставин позивачкою до суду не надано (ані копії її заявипро звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України чи з будь-яких інших підстав, ані копіїлиста про направлення такої заяви на електронну адресу відповідача, ані роздруківкиз підтвердженням її направлення відповідачу у месенджер Viber). Отже, суд зазначив, що позивачкою не надано жодного належного, достатнього тадопустимого доказу на підтвердження свого волевиявлення щодо припиненнятрудового договору з відповідачем, зокрема, її звернення до відповідача з відповідноюзаявою про звільнення, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав длязадоволення вимог позивачки в цій частині. На підставі чого, 16.05.2025 [PERSON] повторно звернулась до директора ТОВ «ІТЦКатегорія Техно» із заявою про звільнення. Заява була адресована виконуючомуобов`язки директора ТОВ «ІТЦ Категорія Техно» [PERSON] , у якій остання просила звільнити її з займаної посади головного бухгалтера на підставі ч.3 ст.38КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме порушеннямстроків та невиплату позивачу заробітної плати з липня 2019 по червень 2022 (а.с.89).Також, у вказаній заяві про звільнення позивач зазначає, що 19.04.2024 нею було подано заяву прозвільнення,однак не було надано наказ про звільнення, а томупросить повторно видати вказаний наказ та провести повний розрахунок (а.с.89). Дану заяву було відправлено повторно у месенджер «TELEGRAM» виконуючомуобов`язки директора ТОВ «ІТЦ Категорія Техно» [PERSON] , а також16.05.2025 на його електронну адресу, а саме: [INFO] та наофіційну електронну адресу ТОВ «ІТЦ Категорія Техно», а саме:itc.kategoriatehno@gmail.com. Також заява про звільнення була надіслана на поштову адресу відповідача(а.с.126-128). За таких обставин, оскільки на даний час трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, однак, процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана і позивач будь-яким чином не має змоги вплинути на відповідача, тому звернулася до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства. Згідност. 43 Конституції Україникожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначенест. 43 Конституції Україниправо на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. У пункті 4 частини першої статті 36КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Передбачений частиною першою статті 38КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 1, 3 статті 38 КЗпП України працівник має праворозірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про цевласника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заявапрацівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістюпродовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка абодружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливістьпроживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність;догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною зінвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку абоособою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, атакож з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повиненрозірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник маєправо у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням,якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю,умови колективного чи трудового договору. Відповідно до статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативипрацівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівникадо розірвання цього договору, їх працівник визначає самостійно. У разі якщозазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудовогозаконодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не маєправа самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч. 3 статті 38 КЗпП України, він може відмовити в розірванні трудового договору,але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником невказувалися. Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 статті 38 КЗпП України є порушення власником трудовогозаконодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правовоїпідстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушеннязаконодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудовогодоговору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такогопорушення та істотність порушення трудових прав працівника. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.04.2020у справі №199/8766/18 (провадження № 61-797св20) та від 13.03.2019 у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18). При вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі ч. 3 статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушеннятрудового законодавства з боку роботодавця стосовно працівника на момент поданнятаким працівником заяви про звільнення на підставі ч. 3 статті 38 КЗпПУкраїни. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.06.2023у справі № 182/1207/21. Після подання позивачем заяви про звільнення ТОВ «ІТЦ «Категорія Техно» невиконало вимоги трудового законодавства, не здійснило належних дій, спрямованихна вирішення питання про звільнення позивача з посади Головного бухгалтерафінансово-економічного відділу ТОВ «ІТЦ «Категорія Техно» на підставі ч. 3 ст. 38КЗпП України. Відповідач свідомо допустив порушення законодавства про працю, що спонукалопрацівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, та на даний частрудові відносини між сторонами фактично припинені, заробітна плата позивачу злипня 2019 по червень 2022 включно не виплачена, процедура розірваннятрудового договору відповідачем не виконана. Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, щовизначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребулюдини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Цеправо передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так іможливість працювати за трудовим договором чи контрактом.Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, аякщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінаціївступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природоюправо на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівнихможливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обранийним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав,гарантованих Конституцією України. Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 25.11.2019 усправі № 201/1384/16ц. Відповідно достатті 3 КЗпП Українидо трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 3ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення позивача з займаної посади є порушенням її права щодо вільного вибору праці. Таким чином, оскільки позивач не може продовжувати трудові відносини з відповідачем, не має можливості їх припинити з незалежних від неї підстав, в порядку передбаченому зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги в частині припинення трудових відносин обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд також окремо зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогамст. 280 ЦПК України. Щодо заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги та компенсації за невикористанувідпустку суд зазначає наступне. Відповідно до ст.44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав в т.ч за ч.3 ст.38 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З огляду на те, що позивач звільняється саме з підстав порушення її трудових прав,остання вважає, що з відповідача слід стягнути середню заробітну плату в розмірітримісячного середнього заробітку. Відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) у всіхінших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останнідва календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, зякою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абз. 1,2 п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плативраховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством таумовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та іншихзаохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у томумісяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, безвиключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за виняткомвідрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньоїзаробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множеннясередньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках,передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені засереднім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначаєтьсяділенням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі(календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках,передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За останні два місяці, а саме травень та червень 2022 заробітна плата позивачастановила 36 742,52 грн. (18419,64грн. +18322,88 грн.). Кількість робочих днів за останні два два місці становить 44 робочих дні, що підтверджується табелями робочогочасу. Таким чином, середньоденна (годинна) заробітна плата становить 835,06 грн. Відповідно до абз. 3,4 п. 8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна платавизначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат ідопомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати,розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячнечисло робочих днів у розрахунковому періоді.Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числаробочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства,установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Середньомісячне число робочих днів позивача становить 22 робочих дні. Середня заробітні плата становить 22*835,06= 18371,32 грн. Вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку становить 55 113,96 грн. (18371,32 грн. * 3). Згідно розрахунку позивача та наданих довідок, вихідна допомога складає 55 113,96 грн, доказів, які б спростовували зазначені підрахунки відповідачем суду не надано. Відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, але така умова не була дотримана роботодавцем, суд вважає, що позивач правомірно звернувся до відповідача з такою вимогою, та враховуючи, що відповідачем не надано довідки, щодо розміру вихідної допомоги, судом приймається до уваги наданий позивачем розрахунок: середній заробіток на момент звільнення складає 835,06 х 22 (середньомісячні робочі дні), тобто середній заробіток за місяць складає 18371,32 грн.(22дні х 835,06грн., тому вихідна допомога за 3 місяці складає 55 113,96грн.(18371,32 грн. х 3міс.) та підлягає стягненню з відповідача. З приводу вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 01.07.2020 по 30.06.2022 у розмірі 28 853,76 грн. грн., суд виходить із наступного. Згідно з ч.1ст.83КЗпП Україниуразі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічна норма закріплена у ч. 1ст. 24Закону України "Про відпустки". Згідно з ч. 5, 6ст. 10 цьогоЗаконуправо працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100 (надалі - Порядок) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України "Про оплату праці", так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно з частинами 1, 4 статті 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При відсутності первинних документів, які підтверджують розмір необхідної до сплати компенсації за невикористану щорічну відпустку у період з 01.07.2020 по 30.06.2022, суд бере до уваги самостійно розрахований позивачем розрахунок розміру невиплаченої компенсації за відпустку, на підставі довідки про доходу з податкового органу, табелів обліку робочого часу за період 2020 та 2022, так як такий не спростований відповідачем (а.с.68, 73-88). Розрахунок середнього заробітку проведено позивачем у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок). Відповідно до абзацу першого пункту 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з абзацом першим пункту 7 Розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Заробітна плата позивача за 12 місяців, що передували звільненню, згідно з наданими ним доказами становить 215 803,38 грн. (а.с.102). Таким чином, сума середньої заробітної плати за цей час становить: 215 803,38 грн.: 355 днів = 601,12 грн. Таким чином, на дату звільнення сума компенсації позивачу за невикористану відпустку становить: 601,12 грн. х 48 календарних дні = 28 853,76 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно дост. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить довисновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Відповідно до приписівч. 1ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1937,92 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved