Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даною заявою, в якій просить встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , яка народилася [INFO] ; внести до актового запису про народження [PERSON] відомості про батьків: батько - [PERSON] , [INFO] ; мати - [PERSON] , [INFO] ; призначити судово-генетичну експертизу, на вирішення якої поставити питання: чи є кровна/біологічна спорідненість між [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2012 по 2020 вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . У 2014 заявниця завагітніла від [PERSON] та [INFO] народила дочку [PERSON] . Оскільки батьки дитини не перебували в зареєстрованому шлюбі, відомості про батька дитини були записані згідно ст. 135 СК України. За життя [PERSON] визнавав себе батьком їх спільної дитини. [PERSON] та [PERSON] проживали разом до 2020, вели спільне господарство, проте шлюбні відносини вони не оформили. [PERSON] загинув [INFO] . На даний час заявниця хоче оформити пенсію по втраті годувальника та інші виплати на дитину, які вона має отримувати як член сім`ї загиблого військовослужбовця, проте для цього необхідно встановити кровну спорідненість між матір`ю загиблого [PERSON] - [PERSON] та дитиною [PERSON] . Представник заявника в судове засідання не з`явилася, у призначений час на відео зв`язок не вийшла, з жодними клопотаннями до суду не зверталася, причини неявки суду не пояснила. Заявник та заінтересована особа [PERSON] до суду не з`явилися, причини неявки суду не пояснили. Заінтересована особа Бахмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання представника не направив. Звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи проводити без участі представника відділу. При розгляді справи покладається на розсуд суду. Заінтересована особа - Міністерство оборони України в судове засідання представника не направила, звернулася з клопотанням про відкладення розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Враховуючи, що представник Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, але подав клопотання про відкладення розгляду справи, суд уважає на цьому зупинитися більш детально. Тау, судом прийнято рішення розглянути вказану справу у відсутність представника Міністерства оборони України. При цьому суд керувався таким. Статтею 223 ЦПК визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Так, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 223 ЦПК . У цій справі судом не встановлено випадків, що передбачені ч. 2 ст. 223 ЦПК для відкладення розгляду справи в судовому засіданні. Також, частина 3 ст. 223 ЦПК визначає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У цій справі суд вже акцентував увагу в ухвалі суду від 27.01.2025 на недобросовісності представника Міністерства оборони України в частині явки до суду. Так, суд двічі викликав представника МО України в судове засідання. Обидва рази представник МО України Куртмоллаєв А.Е. просив проводити судове засідання в режимі відеоконференції. Однак, 20.01.2025 представник МО України не вийшов на зв`язок із судом, хоча у телефонному режимі із секретарем судового засідання останній підтвердив свою участь, через що судове засідання було відкладене для повторного забезпечення явки представника МО України. 27.01.2025 представник МО України знову не під`єднався до відеоконференції. Як пояснив Куртмоллаєв А.Е. в телефонному режимі, КЕП представника пошкоджено, через що немає можливості взяти участь в судовому засіданні. Доказів таким міркуванням представник МО суду не надав. У своєму клопотанні про відкладення розгляду справи від 15.09.2025 представник МО зазначає, що просить відкласти розгляд справи після 12.12.2025, оскільки представника МО відряджено на навчання до Національного університету оборони України. Суд критично оцінює таке клопотання, оскільки навчання представника МО не є поважною причиною для відкладення розгляду справи. Тим більше, на такий довготривалий строк, як про це зазначено у клопотанні. Також, до клопотання не долучено жодних даних, про те, що МО не взмозі залучити до розгляду справи інших представників. Виглядає досить сумнівним, що Відділ представництва в судах загальної юрисдикції управління представництва в судах та інших юрисдикційних органах Головного управління військової юстиції має лише одного представника. При цьому, внутрішня організація таких відділів, їх структура, забезпечення кадрами та їх підвищення кваліфікації не має впливати на судовий розгляд. Дана справа знаходиться на розгляді в суді з 29.11.2024, тобто майже рік, що явно виходить за межі розумного строку розгляду справи. У цій справі зібрані усі докази. На виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Бере до уваги суд також й те, що офіційна позиція, як було зазначено судом вище, представником МО доведена до суду шляхом надання письмових пояснень. Так, за цими поясненнями Міністерство оборони України заперечує проти задоволення заявлених вимог виходячи з такого. Відсутність правових підстав для встановлення батьківства. Як вбачається з доданих до заяви документів, на момент смерті [PERSON] 25.03.2024 заявник не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, як до народження дитини так і після народження [INFO] , у зв`язку з чим відсутні правові підстави для встановлення факту батьківства за рішенням суду так як дитина народилася [INFO] . Щодо визнання факту батьківства [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про народження [PERSON] , остання народилася [INFO] . У заяві заявник зазначає, що проживала разом з [PERSON] з травня 2012 по 2020 під час спільного проживання народилась дитина у 2015. Після народження дитини Заявник відразу внесла до свідоцтва про народження дані на підставі наданих нею даних про батька дитини. В своїй заяві Заявник нічим не може підтвердити факт спільного проживання та факт походження дитини від загиблого [PERSON] . Можна дійти висновку, що поведінка [PERSON] свідчить про небажання визнання батьківства [PERSON] відносно дитини [PERSON] до моменту смерті [PERSON] та відсутність протягом майже 9 років (2015-2024) наміру подати заяву про визнання батьківства. Водночас, твердження Заявника про те, що у свідоцтві про народження [PERSON] ім`я та по-батькові співпадає з іменем загиблого чоловіка, не відповідає дійсності, оскільки батько у свідоцтві про народження дитини записаний зі слів матері, як [PERSON] . Щодо відсутності доказів, необхідних для встановлення факту батьківства. [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, які б із достовірністю підтверджували, що вона та [PERSON] спільно проживали й вели спільне господарство до народження [PERSON] , спільно виховували та утримували дитину, а також того, що загиблий за життя визнавав [PERSON] своєю дитиною, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Щодо необхідності залишення заяви без розгляду. З урахуванням наявності інших осіб, які можуть претендувати на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі [PERSON] , вважаємо, що встановлення факту в даному випадку пов`язане з наступним вирішенням спору про право, тому заява [PERSON] не може розглядатися в порядку окремого провадження. У зв`язку з цим заява [PERSON] про встановлення факту батьківства, має бути залишена без розгляду. Підсумовуючи все вищевикладене та обмірковуючи таку ситуацію, суд вважає, що виконав належним чином свій обов`язок щодо повідомлення представника МО України про дату та день судового засідання. При цьому, відкладення розгляду справи, у даному випадку, не буде обґрунтованим для стороннього спостерігача. У цій справі суд керується інтересами дитини, які мають бути забезпечені якнайкраще. Справи щодо прав та інтересів дітей мають бути розглянуті пріоритетно, без вимушених необґрунтованих зволікань. Згідно зі ст. 6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Враховуючи обставини справи, а також розумність строків розгляду справи, суд уважає за можливе розглянути справу у відсутність представника МО України. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у с. Хороше Озеро Борзнянського району Чернігівської області. Її батьком вказаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Її зареєстрованим місцем проживання є [ADDRESS] та збігається із зареєстрованим місцем проживання її матері [PERSON] (заявника). Згідно довідки № 1204 від 21.05.2024, виданої державним реєстратором Борзнянської міської ради Чернігівської області, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . На день смерті за однією адресою з ним була зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.03.2024 Борзнянською міською радою Чернігівської області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Згідно висновку молекулярно-генетичної експертизи № 48402 від 07.08.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю «Мама папа» імовірність того, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю біологічного батька, тобто біологічною бабусею, дитини [PERSON] , [INFO] , складає 99,996 %. Як прямо зазначено у висновках експерта, генетичний аналіз був проведений з метою визначення, чи може син передбачуваної бабусі бути біологічним батьком дитини. Ґрунтуючись на результатах, отриманих при аналізі протестованих генетичних маркерів Х-хромосоми, біологічне батьківство сина Передбачуваної Бабусі щодо дитини не може бути виключено, оскільки по всіх досліджених інформативних маркерах виявлено збіг апелів у геномі Дитини з алелями в геномі Передбачуваної Бабусі . Величина комбінованого індекса спорідненості складає 23 566 та свідчить про те, що отримані дані в 23 566 разів більш ймовірні, якщо біологічний син донора зразка Передбачуваної бабусі, а не будь-який, випадково взятий чоловік білої раси, є біологічним батьком донора зразка Дитини. Індекс спорідненості більше 10 вважається генетичною спільнотою як свідчення на користь передбачуваної спорідненості. Ймовірність спорідненості за результатами даного дослідження маркеров Х-хромосоми складає 99,996%. Експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Підстав недовіряти вказаному висновку у суду підстав немає. Ба більше, жодних заперечень щодо такого висновку до суду не надійшло. Відповідно до ч. 1 ст. 128 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до змісту ч. 1, 2 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 128 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 - у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Усі вони беруть участь у справі як заявники, а органи опіки та піклування й інші особи (залежно від обставин справи) - як заінтересовані особи. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині 1 статті 315 ЦПК України визначено, які факти, що мають юридичне значення, можуть бути встановлені судом, серед переліку яких зазначено факт родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 зазначено, що визначений в ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Стаття 130 СК України, регламентує, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій ст. 128 цього Кодексу (матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, як досягла повноліття. Таким чином, заява може бути подана певним колом осіб, зазвичай встановлення факту батьківства проводитися в порядку окремого провадження, а не позовного, проте, якщо встановлення факту батьківства зачіпає інтереси спадкоємців померлого, справа має бути розглянута в порядку позовного провадження. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п.15 постанови № 5 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. В третьому абзаці п. 13 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Відповідно до абз. 1 п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. Пояснення заявника у цій справі повністю узгоджуються з письмовими матеріалами справи. Що стосується доводів представника МО, в частині встановлення фактичних обставин справи, то такі для суду не є переконливими. У рахуванням висновку експерта, міркування представника МО є припущенням. Щодо доводів про необхідність залишення заяви без розгляду через наступне вирішенням спору про право, то суд такі доводи також уважає непереконливими, оскільки у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 213/1448/24). При цьому, саме по собі зазначення у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення у якості підстави для звернення до суду в порядку окремого провадження те, що остання подається, зокрема, з метою реалізації певного права, ще не підтверджує наявність спору про право (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 441/1215/24). 18 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 560/17953/21, де предметом розгляду було можливість встановлення юридичних фактів необхідних для реалізації права отримання грошової допомоги загиблих військовослужбовців. Так ВП ВС зазначила: «….Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту, без розгляду якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. При цьому між Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства….». Також, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; 2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (пункт 17)). Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 293 ЦПК України), тобто мають право на вирішення спору за належною позовною вимогою. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) вказано, що: «Під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право». Верховний Суд неодноразово зазначав, що спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права. Суб`єкти права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначені у пункті 4 статті 16-1 цього Закону: члени сім`ї загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Міністерство оборони України, відповідно до ч. 6 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є суб`єктом, що призначає і виплачує одноразову грошову допомогу суб`єктам права на таку допомогу. Спір про право може виникнути виключно між суб`єктами цивільного права, тобто особами, визначеними у пункті 4 статті 16-1 цього Закону. Вважаю, між заявницею, як суб`єктом права на отримання одноразової грошової допомоги, та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки міністерство є суб`єктом виплати, а не суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 644/1574/23; від 21.02.2024 у справі № 303/5724/22; від 07.02.2024 у справі № 519/339/23. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують, що вимоги заявника є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved