Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного агентства водних ресурсів України, третя особа Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02 липня 2023 року [PERSON] спільно з громадською організацією «Проти придурків та ідіотів», відповідно до ст.ст. 34, 40 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян», пп. 1 частини 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", звернулися до Сектору Державного агентства водних ресурсів України в Житомирській області, Державного агентства водних ресурсів України з запитом від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит Вільня» про надання інформації, якому, та згідно якого документу передано в оренду об`єкт водного фонду, що знаходиться на території Коростишівської територіальної громади в с. Вільня, умови оренди та їх виконання орендарем. 19 лютого 2024 року Житомирський окружний адміністративний суд у справі № 240/35395/23 виніс рішення про часткове задоволенні позову, а саме: визнати протиправною бездіяльність Сектора у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України щодо не надіслання [PERSON] відповіді на запит, викладеної у листі від 12.07.2023 №297/ЖТ/21-23; зобов`язати Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України надіслати [PERSON] належним чином та у встановлений спосіб відповідь на запит від 02.07.2023 "02.07.23 УВР запит Вільня", викладеної у листі від 12.07.2023 №297/ ЖТ/21-23. На виконання рішення суду 06.03.2024 року відповідач надіслав лист від 12.07.2023 №297/ЖТ/21-23, про надання відповіді на запит. Житомирський окружний адміністративний суд, посилаючись на те, що, вказана відповідь (лист) не містить інформації чи роз`яснень по суті запиту позивача "02.07.2023 УВР запит Вільня" щодо об`єктів водного фонду, що знаходяться на території Коростишівської територіальної громади в с. Вільня, рішенням від 09 жовтня 2024 у справі № 240/4650/24, задовольнив позов заявника до Державного агентства водних ресурсів України, визнав протиправною відповідь Державного агентства водних ресурсів України на запит [PERSON] від 02.07.2023 "02.07.2023 УВР запит Вільня", викладену в листі №297/ЖТ/21-23 від 12.07.2023, зобов`язав Державне агентство водних ресурсів України повторно розглянути запит на інформацію [PERSON] від 02.07.2023 "02.07.2023 УВР запит Вільня" в порядку, встановленому Законом України "Про доступ до публічної інформації", з урахуванням правової оцінки, наданої судом в даному рішенні. До часу подання даної позовної заяви рішення суду залишилось не виконаним, звернення від 02.07.2023 року відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" з урахуванням висновків суду не розглянуто. З огляду на викладене, позивач просить задовольнити позов. 27 січня 2025 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2025 було відмолено у відкритті провадження. Постановою Київського апеляційного суду від 28.05.2025, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2025 скасовано та справу направлено для продовження розгляду. 18 червня 2025 року згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.06.2025 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. 01 липня 2025 року через систему «Електронний суд» від відповідача подано відзив, в якому відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем не надано жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та заподіянням моральної шкоди. Просить відмовити в задоволенні позову. Позивач в судове засідання не з`явився, надано до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. До суду подано заяву про розгляд справи без представника відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02 липня 2023 року [PERSON] спільно з громадською організацією «Проти придурків та ідіотів» звернулися до Сектору Державного агентства водних ресурсів України в Житомирській області, Державного агентства водних ресурсів України з запитом від 02 липня 2023 року «02.07.23 УВР запит Вільня» про надання інформації, якому, та згідно якого документу передано в оренду об`єкт водного фонду, що знаходиться на території Коростишівської територіальної громади в с. Вільня, умови оренди та їх виконання орендарем. 19 лютого 2024 року Житомирський окружний адміністративний суд у справі № 240/35395/23 виніс рішення про часткове задоволенні позову, а саме: визнати протиправною бездіяльність Сектора у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України щодо не надіслання [PERSON] відповіді на запит, викладеної у листі від 12.07.2023 №297/ЖТ/21-23; зобов`язати Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України надіслати [PERSON] належним чином та у встановлений спосіб відповідь на запит від 02.07.2023 "02.07.23 УВР запит Вільня", викладеної у листі від 12.07.2023 №297/ ЖТ/21-23. За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Колегія суддів враховує, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 у справі № 240/35395/23 визнано протиправною бездіяльність Сектора у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України щодо не надіслання [PERSON] відповіді на запит, викладеної у листі від 12.07.2023 №297/ЖТ/21-23; зобов`язано Сектор у Житомирській області Державного агентства водних ресурсів України як структурного підрозділу Державного агентства водних ресурсів України надіслати [PERSON] належним чином та у встановлений спосіб відповідь на запит від 02.07.2023 "02.07.23 УВР запит Вільня", викладеної у листі від 12.07.2023 №297/ ЖТ/21-23. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем вказується, що його звернення так і не було розглянуто по суті відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Відповідачем не спростовано цього твердження, не подано доказів виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 або розгляду по суті звернення [PERSON] . За приписами частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України. За таких обставин колегією суддів встановлено, що невиконання відповідачем рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 у справі, яким відповідача, зокрема, зобов`язано розглянути звернення [PERSON] в установленому законом порядку є протиправною (неправомірною) бездіяльністю, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є правопорушення, то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу. Крім того, практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у подібних категоріях справ визначена презумпція моральної шкоди: у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду). У п. 37 рішення в справі «Недайборщ проти Російської Федерації» від 01.07.2010 ЄСПЛ зазначив: «Суд нагадує свою незмінну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс», тому позивачу не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника розмір моральної шкоди має визначатися судом в межах справедливого розгляду конкретної справи». Наявність моральної шкоди позивач мотивував тим, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що він був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, оскільки для встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності відповідача він був вимушений неодноразово звертатися до органів державної влади, витрачати особистий час та кошти. Усі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані. За таких обставин колегія суддів вважає, що [PERSON] зазнав душевних страждань, завданих неправомірною бездіяльністю відповідача, зокрема ненаданням відповіді на своє звернення. Заподіяння моральної шкоди [PERSON] перебуває у прямому причинному зв`язку із протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки така бездіяльність передує у часі завданій моральній шкоді, є необхідною та головною умовою виникнення моральної шкоди, а також із неминучість викликає саме такі наслідки у вигляді моральної шкоди. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Суд вважає, що заявлена позивачем моральна шкода у розмірі 40000,00 грн є неспівмірною із тим обсягом та характером душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку із нерозглядом свого звернення та невиконанням рішення адміністративного суду. Визнає безпідставним посилання позивача на ч. 2 ст. 440-1 ЦК УРСР, відповідно до якої розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати, оскільки відповідно до положень ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Протиправна бездіяльність відповідача, що завдала позивачу моральної шкоди мала місце у 2023 році, ЦК України прийнятий 16 січня 2003 року, а тому застосуванню підлягають саме його положення. Суд приходить до висновку, що компенсація у розмірі 1 000,00 грн є достатньою для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до його безпідставного збагачення, враховуючи обсяг та характер душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку із протиправною бездіяльністю щодо себе. Суд також вказує, що право на відшкодування шкоди з урахуванням практики ЄСПЛ повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, бо спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , позивач є особою з інвалідністю II групи. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, поданою фізичною особою, встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення, в тому числі для працездатних осіб, на рівні 3028 грн, 0,4 від цієї суми становить 1211,20 грн. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 1211,20 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 605,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial