Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

04 липня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до держави російська федерація, в особі уряду російської федерації, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України. Позивач просить стягнути на його користь1 000 000 грн як відшкодування матеріальної шкоди, 11000000 грн як відшкодування моральної шкоди.Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 20 лютого 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, а з 24 лютого 2022 року повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України. Внаслідок незаконної окупації території України, масового вторгнення та обстрілів мирних територій, російська федерація завдала матеріальної та моральної шкоди державі Україна та її громадянам. На момент початку агресії (2014 рік) позивач проживав у м. Родинське Покровського району Донецької області. Унаслідок ракетних обстрілів території Донецької області було пошкоджено водопровід, який забезпечував потреби жителів Покровського району, у зв`язку з чим мешканці залишилися без водопостачання на три місяці. Для забезпечення його сім`ї водою позивач був змушений щоденно їздити до найближчих джерел води, що знаходились на відстані 4 км (криниця або шахта Краснолиманська), залишаючи вдома малолітню доньку або беручи її із собою. Щодня доводилось перевозити до 4050 пляшок води, що вимагало значних фізичних зусиль, витрат пального та впливало на сімейний бюджет. У зимовий період, у зв`язку з відсутністю води, було неможливо забезпечити опалення, тому родина проживала в холодній квартирі. Також були постійні перебої з електропостачанням через пошкодження електромереж або проведення ремонтних робіт, що спричиняло додаткові матеріальні витрати. Позивач також зазначає, що через постійні вибухи, відсутність води, світла та опалення, він був змушений покинути своє житло, втративши можливість користування майном, та вимушений евакуюватися в червні 2019 року до м. Вишгород Київської області, де мешкав в орендованому приміщенні. З початком повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року позивач виїхав до свого сина, який проживав у с. Казаровичі Вишгородського району. Ця територія потрапила під окупацію. З 24 лютого по 6 березня 2022 року позивач із родиною ховався в підвалі, побоюючись потрапити в полон, оскільки під час окупації чоловіків часто викрадали й вивозили в невідомому напрямку. Розпочалися проблеми з постачанням продуктів, електроенергії, води. З 06 березня 2022 року родині вдалося виїхати до с. Лютіж, а згодом до с. Кобаки Івано-Франківської області, що також призвело до значних матеріальних витрат: на пальне, оренду житла, харчування, втрату накопичених коштів, які було витрачено на вимушене переселення. Усе це завдало позивачеві матеріальної шкоди, яку він оцінює у розмірі 1 000 000 грн. Позивач зазнав моральної шкоди, завдану постійними психологічними хвилюваннями, моральним болем, стресом, втратою спокійного життя, через виття сирен повітряної тривоги, вибухи, страх бути окупованим. Він зазнав душевних страждань, які полягають у постійному страху за його безпеку та за життя його рідних, відчуває пригнічення та невизначеність майбутнього. Унаслідок дій відповідача були порушені його нормальні життєві зв`язки, погіршився психологічний та фізичний стан через постійні обстріли, повітряні тривог, ночівлі в укриттях, позивач змушений докладати надмірних зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав, позбавлений можливості евакуюватись через матеріальні збитки, він є пенсіонером 3 групи. Окрім того, були порушені його право на мирне життя, а тривалий моральний страх, зневіра, психологічне виснаження через атмосферу в країні, постійна тривожність безсоння, напруження через обстріли, негативно вплинуло на психоемоційний стан. З урахуванням вищезазначеного, позивач просить стягнути 11 000 000 грн як компенсацію за моральну шкоду, з урахуванням практики визначення розміру відшкодування в разі порушення Женевських конвенцій та норм міжнародного гуманітарного права. Процесуальні дії. 08 липня 2024 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 18 грудня 2024 року хвалою Вишгородського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 21 січня 2025 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від відкладено розгляд справи на 17 лютого 2025 року, визнано явку позивача обов`язковою. В судові засідання 21 січня 2025 року, 17 лютого 2025, 20 березня 2025 року позивач [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. 20 березня 2025 року хвалою Вишгородського районного суду Київської області залишено без розгляду у звязку з неявкою позивача, явку якого визнано обов`язковою. 19 червня 2025 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 20 березня 2025 року про залишення без розгляду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 12 вересня 2025 року протокольною ухвалою Вишгородського районного суду прийнято заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог в частині збільшення розміру моральної шкоди в розмірі 11000000 грн. Позиції сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про можливість розгляду справи у його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк не направив. Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судами [PERSON] є громадянином України. Зареєстрованим місцем її проживання є будинок [ADDRESS] ,. [PERSON] є інвалідом 3 групи у зв`язку з трудовим каліцтвом з 27.09.2021 року. Згідно з інформації Комунального підприємства «Покровськводоканал» підтверджується факт відсутності водопостачання у м. Родинське у періоди з 13 липня 2014 року по 13 серпня 2018 року, з 18 серпня 2014 року по 21 жовтня 2014 року. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил держави-агресора на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Застосовані норми права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи компенсації майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також майну такої особи, відшкодовується в повному обсязі тим, хто її завдав (частина перша статті 1166 ЦК України). Залежно від обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати винну сторону компенсувати шкоду в натурі (передати річ того ж роду і якості, відремонтувати пошкоджене майно тощо) або відшкодувати збитки у повному розмірі. Розмір відшкодування визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання необхідних ремонтних робіт (стаття 1192 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спору). Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає з моменту заподіяння майнової шкоди іншій особі, при цьому одна сторона (потерпілий) має право вимагати компенсації, а інша (боржник) зобов`язана її здійснити у повному обсязі (постанова Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20). Майнова шкода, відповідно до статті 1166 ЦК України, спричинена порушенням особистих немайнових або майнових прав фізичної чи юридичної особи. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що суд керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів, міжнародних договорів, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практики ЄСПЛ. Стаття 129 Конституції України закріплює основні засади судочинства, що гарантують право на судовий захист. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини передбачає право кожного на справедливий, публічний розгляд справи у розумний строк незалежним і безстороннім судом. Відомо, що російська федерація, здійснюючи збройну агресію проти України, відмовляється визнавати відповідальність за свої протиправні дії (частина третя статті 82 ЦПК України). 02 березня 2022 року Генеральна Асамблея ООН у резолюції ES-11/1 визнала збройну агресію рф проти України, закликавши припинити застосування сили, забезпечити захист цивільних осіб та вивести збройні сили з території України. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи у резолюції № 2433 засудила агресію рф як безпрецедентний акт, що спричинив найбільшу гуманітарну кризу в Європі з часів Другої світової війни. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії рф під час агресії геноцидом Українського народу (постанова № 2188-IX). Збройна агресія іноземної держави не є реалізацією її суверенних прав, а є порушенням зобов`язань щодо поваги суверенітету та територіальної цілісності України, закріплених у Статуті ООН. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною вважається особа, яка перебуває в Україні на законних підставах і змушена покинути місце проживання через збройний конфлікт, тимчасову окупацію, насильство або надзвичайні ситуації. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою збройної сили проти України, що включає вторгнення, окупацію або анексію частини території, а також напади на військові чи цивільні об`єкти. Силові дії з 20 лютого 2014 року кваліфікуються як збройна агресія за Резолюцією 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН. Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території», повне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної під час окупації, покладається на рф як на державу-окупанта. Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка включає фізичний біль, душевні страждання у зв`язку з протиправними діями щодо неї або її близьких, пошкодженням майна, а також приниженням честі та гідності. За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується винною особою за наявності її вини. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року визначає моральну шкоду як втрати немайнового характеру, що виникли внаслідок моральних або фізичних страждань через незаконні дії або бездіяльність інших осіб. Компенсація моральної шкоди може бути здійснена грошима, майном або іншим способом. Розмір відшкодування визначається залежно від характеру правопорушення, ступеня страждань, вини відповідача та інших значущих обставин, з урахуванням принципів розумності і справедливості. Згідно з пунктом 5 цієї Постанови, під час розгляду спору суд з`ясовує наявність моральної шкоди, протиправність дій, причинний зв`язок між ними та вину винної сторони. Необхідно встановити факти моральних страждань, обставини їх заподіяння, розмір компенсації та обґрунтування позивача. Моральна шкода включає страждання, що призвели до погіршення можливості реалізації звичних потреб, порушення соціальних взаємин та інші негативні наслідки нематеріального характеру. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за умови порушення права, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між ними. Доведення цих фактів покладається на позивача відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України. Отже, ключовим у таких справах є доведення усіх елементів деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює факт заподіяння моральної шкоди саме діями (або бездіяльністю), визначеними рішенням суду (постанова Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19). Пункт 9 Постанови передбачає, що суд визначає розмір відшкодування в межах заявлених вимог, враховуючи характер і обсяг страждань, ступінь вини відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Мотиви і висновки суду. Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік. Позивачем обґрунтовані обставини вимушеного переселення з окупованої території Донецької області у зв`язку зі збройною агресією рф, що підтверджено належними доказами. Позивачі є внутрішньо переміщеною особою, який залишив свою домівку у 2019 році та проживає у Вишгородському районі Київської області. Суд враховує, що рф, здійснюючи збройну агресію і окупацію частини території України, порушила низку міжнародних норм і зобов`язань, зокрема Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський акт 1975 року та Договір про дружбу між Україною і рф. Предметом позову є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної збройною агресією рф. Таким чином, рф є суб`єктом, відповідальним за порушення прав громадян України і зобов`язана компенсувати завдані збитки. Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди. Позивачем [PERSON] не було надано належних і допустимих доказів, що підтверджують розмір понесених витрат, пов`язаних із порушенням інфраструктури, відсутністю водопостачання, електроенергії, вимушеним переселенням, витратами на пальне, харчування, оренду житла, а також втратою доступу до власного житла. У матеріалах справи відсутні квитанції, чеки, договори оренди, письмові підтвердження понесених витрат, а також оцінка майна, яким позивач не міг користуватися або яке було втрачено. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 1 000 000 гривень. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд встановив, що позивач тривалий час проживав у зоні бойових дій, зазнав значних душевних страждань, перебував під постійною загрозою обстрілів, був змушений до евакуації, зазнав психологічного тиску та страху за своє життя і життя близьких. Крім того, позивач є особою з інвалідністю, що посилювало психологічний тиск і ускладнювало побутові умови. Враховуючи воєнний стан в Україні, характер та тривалість пережитих подій, вік і стан здоров`я позивача, суд визнає позовні вимоги про компенсацію моральної шкоди частково обґрунтованими. Однак через відсутність медичних висновків, висновків психолога та інших письмових доказів, які б підтверджували ступінь страждань і тривалість їх впливу, суд вважає заявлену суму компенсації моральної шкоди в розмірі 11 000 000 гривень завищеною та такою, що не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності. Відтак, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди у сумі 5 000 000 гривень. Доводи позивача про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах, не можуть бути єдиною підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди. Іншого обґрунтованого розрахунку для визначення такого розміру позивач не надав. Щодо судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 21000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial