Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

20 грудня 2024 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою звернувся представник Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 30.03.2017 року між АТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 200795773001, відповідно до умов якого відповідачу видано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 20000 гривень, який пізніше було збільшено до 42812 гривень 00 копійок. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 06.10.2024 складає: 51900,35 грн, з яких: 29335,74 грн - заборгованість за кредитом; 22564,61 грн заборгованість за процентами; 0 грн - заборгованість за комісією. Позивачем направлено письмову вимогу (Повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яка зазначена ним в анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем не погашена, тому позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку заборгованість, яка утворилася та витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24.12.2024 року справу за вищевказаним позовом постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення (викликом) сторін, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, встановлено відповідачу строк на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання. 27.02.2025\~на адресу\~суду від\~відповідача надійшов\~відзив,\~відповідно до\~якого позовні\~вимоги визнає\~частково,\~в сумі\~29336,00\~грн,\~що складається\~із заборгованості\~за кредитом,\~зважаючи на\~наступні обґрунтування.\~Внаслідок виникнення\~форс-мажорних\~обставин він\~не зміг\~надалі виконувати\~умови кредитного\~договору,\~який був\~укладений 30.03.2017\~з АТ\~«Перший Український\~міжнародний Банк».\~У зв`язку\~з повномасштабним\~вторгненням російської\~федерації на\~територію України\~його фінансове\~становище погіршувалося,\~а тому\~він не\~мав такої\~можливості.\~Воєнний стан\~в Україні\~з 24\~лютого 2022\~року є\~форс-мажором\~(обставиною\~непереборної сили),\~а форс-мажор\~звільняє позичальників\~від відповідальності\~за невиконання\~кредитного договору,\~тому нараховані\~відсотки є\~незаконними.\~Лист Торгово-промислової\~палати України\~№ 2024/02.0-7.1\~від 28.02.2022\~засвідчує,\~що військова\~агресія росії\~проти України\~є форс-мажорною\~обставиною. Виниклі обставини непереборної сили (форс-мажор), а саме: військова агресія російської федерації проти України та систематичні обстріли всієї території України, в тому числі Полтавської області, не давали та не дає йому можливості стабільно заробляти кошти, а примушує всі його заощадження витрачати на збереження його життя та життя його родини, а саме на переміщення, харчування, проживання та інші необхідні речі. Враховуючи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вважає, що вимога кредитодавця про сплату процентів суперечить чинному законодавству, а тому просив позовні вимоги задовольнити частково в розмірі 29336,00 грн, що складається з тіла кредиту, а в решті позовних вимог відмовити (а.с. 65-68). Крім того, 16.05.2025 від відповідача надійшли письмові пояснення, зокрема в яких заначено, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором є необґрунтованим, оскільки є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, яким чином утворилася заборгованість, а також не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів, за рахунок чого здійснювалося нарахування відсотків після 18.08.2022 до 06.10.2024. Також просив врахувати здійснення оплати 14.09.2024 9000 грн, 23.02.2023 914 грн, 27.01.2024 500 грн,10.05.2024 500 грн, 29.11.2024 1000 грн. Всього за період 14.09.2022-29.11.2024 11914 грн (а.с. 91-96). Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив суд про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні (а.с. 3 на звороті). Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В зв?язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 березня 2017 року [PERSON] підписав заяву № 200795773001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій зазначено, що відповідач (клієнт) просить відкрити на його ім`я поточний рахунок у гривнях і встановити кредитний ліміт у сумі 3000 грн. Вказана заява не містить умов щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами та строку кредитування (а.с. 11). До позову додано Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції від 01 жовтня 2016 року). Вказаний документ не містить підпису відповідача (а.с. 13 на звороті 24). Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту по договору № 200795773001 [PERSON] було встановлено кредитний ліміт в сумі 3000,00 грн, який неодноразово було підвищено, востаннє 16.11.2020 до 42812 грн (звор. а.с. 27). Також, позивачем була надана виписка по рахунку [PERSON] за кредитним договором № 200795773001 (звор. а.с. 31 - 47). Згідно виписки відповідач користувався наданим кредитом шляхом зняття готівки, здійснення покупок у магазинах тощо. Згідно з наданим розрахунком заборгованості за кредитним договором № 200795773001 від 30 березня 2017 року, у відповідача за вказаним кредитним договором виникла заборгованість в розмірі 51900 грн 35 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 29335,74 грн та заборгованість за відсотками 22564,61 грн (а.с. 27 на звороті - 31). 07 жовтня 2025 року [PERSON] було направлено письмову вимогу (повідомлення) про виконання зобов`язань за кредитним договором № 200795773001 (а.с. 24 на звороті - 25). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, яка була чинною станом на час підписання відповідачем заяви у 2017 році) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 викладена правова позиція, яка зводиться до того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений. Тобто, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами договору. Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року по справі № 414/496/20 вказано, що спростовуючи доводи позивача щодо розмірів заборгованості за кредитом та відмовляючи у задоволенні позову про стягнення непогашеного кредиту (тіло кредиту), суд з наданого розрахунку встановив, що відповідач отримувала кредитні кошти та користувалася ними, при цьому фактично сплачена сума коштів на погашення боргу склала 10657,58 грн., тоді як банк просив стягнути заборгованість за непогашеним кредитом у розмірі 5675,04 грн. Однак, спростовуючи доводи позивача в цій частині, суди попередніх інстанцій вийшли за межі вимог частин першої, другої, п`ятої статті 12, частин першої, сьомої статті 81 ЦПК, оскільки відповідач участі у справі не брала і будь-яких заперечень щодо вимог позивача про стягнення суми боргу не подавала. Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення суми непогашення тіла кредиту. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідач не спростував факту укладення зазначеного кредитного договору та обставин отримання ним кредитних коштів. Відповідно до заяви № 200795773001 від 30 березня 2017 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яку відповідач підписав, на його ім`я було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] у гривнях та надана кредитна картка [NUMBER] із встановленим лімітом 3000 грн. Разом з тим, строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюються відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки. Отже, заява № 200795773001 від 30 березня 2017 року, яка підписана відповідачем, не містить домовленості сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами. Із врахуванням правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд приходить висновку про те, що надана позивачем Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка була розміщена на веб-сайті банку та могла змінюватися банком в односторонньому порядку, не є частиною укладеного між сторонами договору. З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати, що сторони у письмовому вигляді обумовили розмір процентної ставки, порядок її сплати та зміни в заяві на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за заявою № 200795773001 від 30 березня 2017 року в сумі 22564,61 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо посилань відповідача про наявність форс-мажорних обставин, суд зазначає наступне. На підставі ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. В своєму відзиві відповідач посилався на лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, в якому засвідчені форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та яким підтверджено, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору. Суд не приймає до уваги дану обставину, з наступних підстав. У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 зазначено, що лист ТПП від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. Отже, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Постанова ВС від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22. За своєю сутністю цивільно-правова відповідальність означає виникнення у особи обов`язку майнового характеру, якого не було до вчинення правопорушення. У статті 617 ЦК України містяться підстави звільнення (випадок, непереборна сила) саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не за виконання договірного зобов`язання. Тому стаття 617 ЦК України не може бути застосована як підстава, що виключає виконання договірного зобов`язання (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року в справі № 757/58385/16-ц (провадження № 61-17601свп18)). Касаційний суд зауважує, що на рівні норм ЦК України законодавець не внормував застосування конструкції форс-мажору в цивільних відносинах. Традиційно в цивільних відносинах форс-мажор є договірною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності. Проте це не перешкоджає учасникам цивільного обороту врегулювати свої відносини з врахуванням принципу свободи договору. Очевидно, що за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема: застосування конструкції форс-мажору в своїх відносинах (на які випадки поширюється форс-мажор, які правові наслідки існування форс-мажору (наприклад, право на зміну чи розірвання договору); чим підтверджується форс-мажор; чи впливає існування форс-мажору на виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі такого договору; як позначається існування форс-мажору на строках виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло на підставі договору (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 686/16312/22 (провадження № 61-11710св23)). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 29335 (двадцять дев`ять тисяч триста тридцять п`ять) гривень 74 копійки, станом на 06.10.2024. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2422,40 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на 29335,74 грн.*100% : 51900,35 грн. ціни позову = 56,52 %, тобто 56,52 % від ціни позову 56,52% *2422,40 грн :100%), що складає 1369,14 грн.

Outcome: partial