Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-24 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] (далі позивач) звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі відповідач) про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, 21.10.2021 року між позивачем та відповідачем укладено трудовий договір №618-2021, відповідно до пункту 1.3. якого позивача прийнято на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Наказом відповідача від 21.10.2021 №2691/ос позивача переведено на посаду аудитора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 22.10.2021 до 21.10.2024. Наказом відповідача від 01.04.2022 №389/ос призупинено дію трудового договору від 21.10.2021 №618-2021. 21.06.2022 позивач звернулась до адміністрації відповідача стосовно призупинення дії договору. Листом від 22.07.2022 №ЦУУ-11/110 відповідачем було надано відповідь на звернення позивача, в якому повідомлено, що можливість забезпечити її роботою відсутня. На думку позивача, призупинення дії укладеного з нею трудового договору відбулося незаконно, а саме без наявності для цього законних підстав та з порушенням порядку, встановленого законом, що змусило її звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва від 09.05.2023 позовну заяву передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчко А.Я. від 13.07.2023 позовну заяву залишено без руху. В серпні 2023 року на виконання вимог вказаної ухвали представником позивача було подано заяву про усунення недоліків разом з уточненою позовною заявою. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчко А.Я. від 25.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі з призначенням підготовчого засідання. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. №2156 від 18.11.2024 щодо повторного автоматичного розподілу справи № 757/17848/23-ц та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19.11.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Янченку А.В. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.11.2024 прийнято до розгляду цивільну справу №757/17848/23-ц та призначено підготовче судове засідання. У лютому 2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Представник відповідача у відзиві вказує про те, що строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, позивачем пропущено, оскільки остання достеменно знала про видання оскаржуваного наказу ще 21.06.2022, а отже знала про порушення її права як підставу звернення до суду та відліку строку для такого звернення. Також зазначає, що Департамент внутрішнього аудиту та контролю надає аудиторські послуги згідно з затвердженими наглядовою радою (комітетом з аудиту) планами внутрішніх аудитів. Однак, листом від 07.11.2022 вих. №АЦКС-07/59 повідомлено, що станом на дату видачі такого листа Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувались. Тобто, фактично функціонування Департаменту внутрішнього аудиту та контролю було зупинено. Більше того, Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 передбачає можливість обмеження права на працю в умовах введеного воєнного стану. За доводами сторони відповідача, позивачем не надано доказів щодо наявності у відповідача, на момент видачі наказу № 389/ос від 01.04.2022, можливості надання роботи та можливості позивачем виконувати вказану роботу в умовах, що мали місце на підприємстві, тому наказ в частині, що стосується позивача, виданий відповідно до положень статті 13 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Посилається на те, що військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів Товариства. Обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв?язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися. Всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни. [PERSON] є працівником Департаменту внутрішнього аудиту і контролю АТ «Укрзалізниця», робота якого була зупинена у зв?язку зі збройною агресією російської федерації проти України. Відповідно, позивач не мала можливості виконувати свої трудові обов?язки. Встановивши, що роботодавець у зв?язку зі збройною агресією перебуває у таких умовах, коли не може надати відповідному працівнику роботу, працівник автоматично є таким, що не може виконувати роботу, оскільки робота для такого працівника відсутня. У березні 2024 року представником позивача було подано до суду заяву про зміну предмету позову разом з уточненої позовною заявою, в якій зазначено, що у процесі розгляду справи наказом (розпорядження) АТ «Укрзалізниця» №1829/ос від 26.09.2023 позивача 28.09.2023 було звільнено з посади аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу «Київське відділення» філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця», а також припинено дію трудового договору від 21.10.2021 №618-2021. У зв`язку з цим виникла необхідність в уточненні позовної вимоги щодо періоду стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору). Крім того, відпала необхідність просити суд зобов`язати відповідача поновити з нею дію трудового договору з 01.04.2022. Протокольною ухвалою суду від 11.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У травні 2025 року представником позивача було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначено, що в частині стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору, стороною позивача для розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] було взято виплати за лютий та березень 2022 року згідно з наданою АТ «Укрзалізниця» довідкою №182 від 03.05.2023. При цьому, з даної довідки вбачається, що у лютому 2022 року заробітна плата, що враховується для розрахунку середньоденної заробітної плати, становила 16\~143,75 грн, а у березні 2022 року 0,00 грн. З урахуванням п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ №100 від 08.01.1995, представником позивача до АТ «Укрзалізниця»\~було подано\~адвокатський запит\~за Вих.\~№3601-03/2025\~від 13.03.2025 з проханням надати належним чином засвідчену копію довідки про середньоденну заробітну плату [PERSON] за січень-лютий 2022 року. У відповідь на адвокатський запит АТ «Укрзалізниця» супровідним листом від 17.03.2025 надало довідку №224 від 17.03.2025 АТ «Укрзалізниця», з якої вбачається, що у січні 2022 року заробітна плата, що враховується для розрахунку середньоденної заробітної плати, становила 36\~484,09 грн, а у лютому 2022 року 16\~143,75 грн. Для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку має враховуватися період з 01.04.2022 року по 28.09.2023 день звільнення позивача з посади аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця». Таким чином, середній заробіток за вказаний період розраховується наступним чином: 21 день у квітні 2022 + 22 дні в травні 2022 + 22 дні в червні 2022 + 21 день у липні 2022 + 23 дні в серпні 2022 + 22 дні в вересні 2022 + 21 день у жовтні 2022 + 22 дні в листопаді 2022 році + 22 дні в грудні 2022 + 22 дні в січні 2023 + 20 днів у лютому 2023 + 23 дні в березні 2023 + 20 днів у квітні 2023 + 23 дні в травні 2023 + 22 дні в червні 2023 + 21 день в липні 2023 + 23 дні у серпні 2023 + 20 днів у вересні 2023, а всього 390 робочих днів. Згідно довідки №224 від 17.03.2025 АТ «Укрзалізниця», з урахуванням заробітної плати, яка була нарахована та виплачена позивачу в січні та лютому 2022 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 2105,11 грн. Враховуючи вищевикладене, всього середній заробіток без вирахування податків за період з 01.04.2022 по 28.09.2023 складає 820\~992,90 грн. (390 робочих днів х 2105,11 грн.). З урахуванням викладеного, позивач просить суд: - Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства\~«Укрзалізниця» від\~01.04.2022\~№389/осв частині призупинення дії трудового договору від 21.10.2021 №618-2021 з 01.04.2022 з [PERSON] , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця». - Стягнути з Акціонерного товариства\~«Укрзалізниця»на\~користь [PERSON] середній\~заробіток за\~час вимушеного\~прогулу (час\~призупинення дії\~трудового договору)\~за період\~з 01.04.2022\~по 28.09.2023- день звільнення\~останньої з\~посади аудитора\~внутрішнього Департаменту\~внутрішнього аудиту\~та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця», у сумі 820\~992,90 грн. У липні 2025 року представником відповідача були подані заперечення на заяву про збільшення позовних у справ, в який він посилається на те, що позивач невірно тлумачить положення постанови КМУ №100 від 08.01.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, з викладених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 21.10.2021 між позивачем та відповідачем укладено трудовий договір № 618-2021. Відповідно до розділу 1 договору працівник приймається на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Працівник знаходиться у підпорядкуванні директора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Працівнику, відповідно до статей 26 та 27 КЗпП України строк випробування не встановлюється. Працівник діє на підставі положення про структурний підрозділ, посадової інструкції та в межах повноважень, передбачених довіреністю (у разі видачі), іншими локальними актами Роботодавця та цим Договором. Працівник призначається відповідальним за напрям діяльності, визначений посадовою інструкцією, положенням про структурний підрозділ та іншими локальними актами Роботодавця, що регулюють діяльність Працівника на зазначеній в пункті 1.3 Договору посаді в АТ «Укрзалізниця». Згідно з пунктом 7.1. цей Договір діє з 22.10.2021 до 21.10.2024 включно. Пунктом 6.4. визначено, що цей Договір може бути достроково розірваний з підстав, передбачених законодавством України. Крім того, розділом 6 договору було визначено підстави для припинення цього трудового договору. Наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» №2691/ос від 21.10.2021 позивача переведено на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 22.10.2021 до 21.10.2024. Актом простою від 24.02.2022 засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією Російської Федерації проти України, з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 № Ц-42/6-В на підприємстві встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатка 1. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.03.2022 № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В. Так, згідно з додатком 1 позивачу встановлено режим простою 28.02.2022, з 01.03.2022 по 31.03.2022. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос призупинено дії трудового договору від 21.10.2021 №618-2021 з позивачем, аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», з 01.04.2022 на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до припинення або скасування воєнного стану в України. Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України. Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 від 12 травня 2015 року № 389-VIII Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Частинами другою та третьою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Подібні висновки неодноразово висловлено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23), від 28 лютого 2024 року у справі №465/3919/22 (провадження №61-17848св23, від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23 (провадження №61-7113св24), від 27 листопада 2024 року у справі №465/4855/23 (провадження №61-6755св24). У постанові від 05 травня 2025 року у справі №758/4178/22 (провадження №61-6935сво24) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов правового висновку про те, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію. Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону. Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос, призупиняючи дію трудового договору з позивачем на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач виходив з неможливості надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами) воєнного стану. Однак, враховуючи посадові обов`язки аудитора, відповідач не довів та не зазначив, яким чином сам лише факт військової агресії впливає на можливість виконання позивачкою роботи, та відповідно відсутність такої у роботодавця. Також відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», в якому працювала позивачка, не здійснював свій основний вид діяльності. Таким чином, наказ про призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останньою її виконувати не встановлено. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №757/17853/23-ц (провадження № 61-15654св24) за результатами розгляду подібної справи. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Особливістю призупинення дії трудового договору є вимушена необхідність тимчасово не виконувати роботу протягом періоду, який роботодавцем не оплачується та тривалість якого може бути значною. На переконання суду, зазначене, за своєю правовою природою, є фактичним відстороненням від роботи (позбавленням права виконувати роботу за плату) та вимушеним прогулом. При цьому, захист відповідного права особи іншим чином є неможливим. Верховний Суд у своїх постановах від 15 вересня 2023 року у справі №161/7449/22 (провадження №61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі №161/8196/22 (провадження №61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі №465/3919/22 (провадження №61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі №464/2944/23 (провадження №61-13092св23) неодноразово висловлював свою позицію щодо можливість застосувати положення частин першої, другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах. Так, у КЗпП України відсутня норма права, яка б безпосередньо регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є саме застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України. Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням норми статті 235 КЗпП України. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі (постанова Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №707/2954/23 (провадження №61-1336св25)). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. Отже, для розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] беруться до уваги виплати за січень та лютий 2022 року, оскільки саме в ці місяці позивачу було нараховано заробітну плату як за два останні, що передували призупиненню дії трудового договору. Відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» від 17.03.2025 №224 середньоденна заробітна плата позивача складає 2105,11 грн. Позивач перебувала у вимушеному прогулі з 01.04.2022 по 28.09.2023. Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону №2136-ІХ у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки". Таким чином, на час дії воєнного стану призупинено дію ст. ст. 71, 73 КЗпП України, що встановлюють офіційні святкові дні та дні, у які робота не проводиться, що в свою чергу, свідчить про відсутність святкових та неробочих днів під час воєнного стану. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору 01.04.2022 до дня звільнення позивача з посади - 28.09.2023, у розмірі 820\~992,90 грн., з розрахунку 2105,11 грн. х 390 робочих днів. Щодо строків звернення до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються: комісіями по трудових спорах та районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до Глави 19 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», встановлено на всій території України карантин. Пунктом 1 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022), установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 квітня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211\~Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р.\~№ 392\~Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р.\~№ 641\~Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, під час дії карантину строки, визначені ст. 233 КЗпП України продовжуються на час дію такого карантину, а тому позивач не пропустив строк на звернення до суду з даним позовом. Абзацом 1 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що за загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). Абзацом 3 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що слід мати на увазі, що Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні із позовом до суду було сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру (щодо визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору в частині, що стосується Позивача) у розмірі 1073,60 грн. та за вимогу майнового характеру (щодо стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору) у розмірі 6995,63 грн. Таким чином, у відповідності до положень ст.\~141\~ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в загальному розмірі 8069,23 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved