Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовною заявою до Державного підприємства «Чайка» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 105 974 гривні 04 копійки та заборгованості з виплати компенсації невикористаної відпустки в розмірі 6 019 гривень 79 копійок (суми визначені без відрахування податків та обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 29.04.2024 року позивач працював у ДП «Чайка» на посаді керуючого фермою МТФ с. Лісне ДП «Чайка». 26.03.2025 року його звільнено із займаної посади на підставі п. 1 частини першої ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Станом на день звільнення відповідачем була нарахована до виплати позивачу заробітна плата на кінець березня 2025 року в розмірі 115 493,83 грн., а також компенсація за невикористану відпустку за 18 календарних днів в сумі 7 817,91 грн. та заробітна плата за березень 2025 року у розмірі 7 535,05 грн. Позивач вказує, що 30.05.2025 року відповідачем було сплачено заробітну плату у розмірі 3500,00 грн., однак через відсутність грошових коштів у відповідача, належний розрахунок у повному обсязі не здійснено. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача до початку судового засідання подав клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. У судове засідання відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду. Жодних клопотань із причинами неявки відповідач на адресу суду не направляв, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. П. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомив, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, що не з`явилися. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні учасниками справи не подавалися. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою у судове засідання учасників справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до наказу ДП «Чайка» №35-к/тр від 29.04.2024 року [PERSON] був прийнятий на посаду керуючого фермою МТФ с. Лісне ДП «Чайка» з оплатою праці згідно штатного розпису відповідно до відпрацьованого часу. Відповідно до наказу ДП «Чайка» від 26.03.2025 року №25-к/тр, [PERSON] звільнено з посади керуючого фермою МТФ з 26.03.2025 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України. Підстава - заявка [PERSON] від 26.03.2025 року, зареєстрована за №113. Пунктом 2 наказано бухгалтері виплатити [PERSON] компенсацію за 18 календарних днів невикористаної відпустки за 2024/2025 роки. 05 травня 2025 року ДП «Чайка» видано довідку №КИЇ00000017, згідно з якою [PERSON] працював в ДП «Чайка» з 29.04.2024 року по 26.03.2025 року на посаді керуючого фермою молочно - товарною. Нарахований дохід за період з квітня 2024 року по березень 2025 року становить 165 973,32 грн., сума ПДФО 29875,19 грн., військовий збір 4 004,30 грн., виплачено 16 600,00 грн., до виплати 115 493,83 грн. Відповідно до розрахункового листка ДП «Чайка» від 30.05.2025 року розмір заборгованості (до виплати) за підприємством на кінець березня 2025 року становить 115 493,83 грн. (без вирахування обов`язкових податків та зборів). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Підставами припинення трудового договору є: угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Судом встановлено, що після подання позивачем заяви про звільнення ДП «Чайка» виконало вимоги трудового законодавства, здійснило належних дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак порушило право позивача на отримання належних йому сум до виплати при звільненні. Так, за змістом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з цим, із матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що останній, як роботодавець, порушуючи вимоги трудового законодавства в частині оплати праці працівника, має заборгованість перед позивачем по заробітній платі, і не здійснив виплату цієї заборгованості при звільненні позивача, що мав зробити у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. Згідно з Довідкою Пенсійного фонду України станом на березень 2025 року ДП «Чайка» здійснено нарахування заробітної плати, проте відсутні відомості про її виплату. У позовній заяві позивач вказав, що після видачі довідки від 05.05.2025 року та розрахункового листа від 30.05.2025 року ДП «Чайка» здійснено виплату [PERSON] заробітної плати у розмірі 3 500,00 грн., що підтверджується банківською випискою про зарахування грошових коштів на рахунок позивача. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та не спростовано відповідачем, що станом на час розгляду справи у ДП «Чайка» перед [PERSON] існує заборгованість із невиплаченої заробітної плати у розмірі 105 974,04 грн. Наявність заборгованості по заробітній платі підтверджується довідкою №КИЇ00000017 від 05.05.2025 року та розрахунковим листом ДП «Чайка» від 30.05.2025 року, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерело/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору - довідками форми ОК-5 та ОК-7. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 105 974,04 грн. заборгованості по заробітній платі законна, обґрунтована та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості з виплати компенсації невикористаної відпустки у розмірі 6 019,79 грн., суд зазначає наступне. Громадянам, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (ст. 74 КЗпП України). Аналогічна норма міститься у ст. 2 Закону України «Про відпустки». Відповідно до положень частини першої ст. 75 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч. 20 ст. 10 Закону України «Про відпустки»). Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується, зокрема, грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до наказу ДП «Чайка» від 26.03.2025 року №25-к/тр [PERSON] має право на компенсацію за 18 календарних днів невикористаної частини щорічної відпустки за 2024/2025 роки. Згідно з розрахункового листа ДП «Чайка» від 30.05.2025 борг підприємства на кінець місяця складає 11 821,78 грн., з яких компенсація за 18 календарних днів невикористаної частини щорічної відпустки становить 7 817,91 грн. (сума ПДФО 1 407,22, військовий збір 390,90), до виплати 6 019,79 грн. Отже, судом встановлено, що позивач має право на компенсацію за 18 днів невикористаної відпустки, що складає 6 019,79 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, відповідачем жодних належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення належних до виплати позивачу сум при звільненні у спосіб передбачений законом суду не надано. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. З огляду на зазначене, питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду. Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України судове рішення про виплату заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. З огляду на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову. Щодо судових витрат на сплату судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач надає суду платіжну інструкцію №ОС30-НТ1Х-ХХ71-ОР5Е від 04.06.2025 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] здійснив платіж у розмірі 1 211,20 грн. із призначенням платежу «Судовий збір за позовом [PERSON] , Святошинський районний суд м. Києва». Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача на користь позивача у розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved