Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду із позовом до Шевченківського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення матеріальної та моральної шкоди, у якій позивач просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 21 грн 50 коп. матеріальної шкоди та 1000000 грн моральної шкоди, завданих в результаті незаконних дій судді Шевченківського районного суду міста Києва, шляхом постановлення ухвали від 28 січня 2021 року по справі № 761/40868/20, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. В обґрунтування позову зазначено, що 03.12.2020 року позивач направив на адресу Державного бюро розслідувань заяву про кримінальне правопорушення. Також позивачем було подано до Шевченківського районного суду м. Києва скаргу на не внесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинене кримінальне правопорушення. Однак, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 у справі № 761/40868/20 у задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність службової особи Державного бюро розслідувань, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань було відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, та ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд скарги [PERSON] слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва. Позивач вважає, що постановлення слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва ухвали від 28 січня 2021 року у справі № 761/40868/20, йому було спричинено шкоду, а відтак наявні підстави для стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 21,50 грн. матеріальної шкоди та 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року підсудність позовної заяви [PERSON] до Шевченківського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення матеріальної та моральної шкоди було визначено Подільському районному суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2024, для розгляду справи було визначено головуючого суддю Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 07.10.2024, у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Шевченківського районного суду міста Києва, Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення матеріальної та моральної шкоди було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 12.12.2024, ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року було скасовано в частині відмови у відкритті провадження за позовною заявою [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби про стягнення матеріальної та моральної шкоди та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині. В іншій частині ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року було залишено без змін. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 31.01.2025, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. У лютому 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, та жодної шкоди позивачу не завдавав, а відтак відповідач не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Крім того, позивачем не було надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями судді у справі з розгляду його скарги, а відтак відсутні підстави для стягнення на його користь моральної школи. Також відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди з огляду на не доведення позивачем всіх складових елементів правопорушення, які б свідчили про настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди. Посилаючись на викладене відповідач вказує, що стягнення шкоди з Держави Україна в особі Казначейства є необґрунтованим, та таким, що не відповідає встановленому способу захисту прав позивача, а відтак відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог. В березні 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх обґрунтованість та законність, а також зазначаючи про безпідставність, викладених у відзиві заперечень з огляду на наявність завданої позивачу шкоди з вини судді, якою було постановлено незаконну ухвалу. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2025, у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься письмова заява, в якій позивач просить розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. До суду надіслав відзив на позов, відповідно до якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення ч. 1 ст. 55, ст. ст. 64, 124 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що 03.12.2020 року [PERSON] направив на адресу Державного бюро розслідувань заяву про кримінальне правопорушення. Крім того, 12.12.2020 [PERSON] було подано до Шевченківського районного суду м. Києва скаргу в порядку ст.ст. 8, 40, 55, 124, 129 Конституції України, для захисту його прав, гарантованих ст. 40 Конституції України, в якій скаржник просив визнати протиправним не внесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03.12.2020. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 у справі № 761/40868/20 у задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність службової особи Державного бюро розслідувань, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань було відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, та ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд скарги [PERSON] слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва. Позивач вважає, що постановлення слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва ухвали від 28 січня 2021 року у справі № 761/40868/20, йому було спричинено шкоду, а відтак наявні підстави для стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 21,50 грн. матеріальної шкоди та 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на відсутність підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди з огляду безпідставність та недоведеність позовних вимог. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що у статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України). В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що на підставі ст. 56 Конституції України, на яку покликається в своєму позові позивач, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода, у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі майнової та моральної шкоди також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними. Таким чином, позивач зобов`язаний довести заподіяння йому шкоди для відшкодування такої на підставі ст. 56 Конституції України, та саме лише покликання на дану норму не є безумовною підставою для стягнення з відповідача шкоди. Крім того, як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Варто зауважити, що дії судді під час розгляду ним справи та ухвалення вищевказаного рішення не визнані неконституційними, а тому твердження позивача з цього приводу є безпідставними та не підтверджені жодними доказами. Також, суд враховує, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України. Підстави, викладені у вказаній нормі, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У свою чергу, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Всі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Крім того, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У даній справі позивач пов`язує завдання йому матеріальної шкоди у необхідності сплати коштів за поштове відправлення апеляційної скарги на незаконну ухвалу, а моральних страждань із неналежним, на його думку, розглядом слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва його скарги про визнання протиправним не внесення працівниками ДБР відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03.12.2020. Однак, варто вказати, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач вказує, що ухвалою слідчого судді були порушені його конституційні права та жодні закони не обмежують розмір суми відшкодування моральної шкоди. Однак, варто відмітити, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань, а також не зазначені обставини, які б достеменно вказували на те, що постановленням ухвали слідчого судді було принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача. Зокрема, позивачем не обґрунтовано, та не підтверджено належними і допустимими доказами, в чому саме полягали неправомірні дії слідчого судді та яким чином ці неправомірні дії негативно вплинули на його моральний та душевний стан, який зв`язок таких дій з негативними наслідками для позивача. Слід також зазначити, що в даному випадку оскарження позивачем ухвали слідчого судді, якою відмовлено в задоволенні його скарги, у визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України порядку є належним захистом його прав. Позивачем також не обґрунтовано доказами і розмір заявленої моральної шкоди, зокрема, не зазначено, з чого саме позивач виходив при визначенні суми в 1 000 000 грн, а посилання позивача на відсутність в законодавстві обмеження щодо максимального розміру відшкодування, на переконання суду, не може свідчити про об`єктивність та розумність заявленого до стягнення розміру шкоди. Суд зауважує, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду скарги слідчим суддею та необхідності нести витрати по відправці апеляційної скарги на цю ухвалу суду, - не може слугувати підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, його права було поновлено шляхом скасування ухвали слідчого судді судом апеляційної інстанції у справі № 761/40868/20 та направленням скарги на новий розгляд. Слід вказати на те, що сам по собі факт скасування ухвали слідчого судді та направлення скарги на новий розгляд не свідчить про завдання позивачу ані моральної, ані матеріальної шкоди. Окремо варто відмітити, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди: протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вину. Лише наявність усіх чотирьох умов є підставою для задоволення позову про відшкодування шкоди, та відсутність хоча б однієї з зазначених умов свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог. Стороною позивача на підтвердження завдання моральної шкоди не надано суду жодних доказів, а також позивачем не доведено той факт, що його моральні страждання перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із діями слідчого судді в рамках розгляду його скарги, а відтак відсутній склад цивільного правопорушення, який покладає обов`язок на відшкодування позивачу моральної шкоди. При цьому, інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не доведено достатніми доказами протиправність поведінки та наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завдання шкоди позивачу, а відтак відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди за наведених в позові обставин, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed