Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

11.09.2025 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, та просила суд: стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] трирічного віку, тобто до [INFO] . Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 12.09.2025 року відкрито спрощене провадження без виклику учасників справи. 18.09.2025 року представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді та надання доступ до електронної справи. 18.09.2025 року суддя Бобуйок І.А. надав представнику відповідача [PERSON] доступ до електронної справи та представник відповідача ознайомилась із матеріалами справи. 24.09.2025 року представник відповідача - [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи, призначений на 24.09.2025 року, відкласти на іншу дату та надати час на ознайомлення із матеріалами провадження, у зв`язку із тим, що відповідач замінив представника 23.09.2025 року, уклавши із [PERSON] договір про правову допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 5 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд відмовляє у відкладенні розгляду справи на іншу дату з зв`язку із тим, що представнику [PERSON] уже було надано можливість ознайомитись із матеріалами 18.09.2025 року, тобто більш ніж за п`ять днів до судового засідання, а тому у відповідача та його представника було достатньо часу, щоб подати заперечення на позовну заяву, відзив на позовну заяву чи клопотання про розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно п. 5 ч. 1.3 розділу І Правил організації ефективного цивільного судочинства, затвердженими рішенням Ради суддів України від 28 лютого 2020 року № 14, не є поважною причиною і не має наслідком відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи, зокрема, заміна за ініціативою сторони представника за короткий проміжок часу до дати призначеного слухання та/або не передача новому представнику всіх матеріалів необхідних для здійснення представництва. Суд зазначає, що, вказана категорія справ, відповідно до ст. 279 ЦПК України, має бути розглянута судом протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, судове засідання, у спрощеному провадженні без виклику учасників до судового засідання, не проводиться, суд розглядає справу за наявними матеріалами у справі, причини, які наводить представник відповідача - [PERSON] , суд визнає неповажними, а тому підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату у суду немає. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Необхідно зазначити, що, як вказав Європейський суд з прав людини (далі - Європейський суд) у своїй практиці, «вимога «розумного строку» розповсюджується на усі без винятків судові розгляди справ, які охоплюються статтею 6» (справа «Кьоніг проти ФРН»). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст.\~274\~ЦПК України без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 вересня 2023 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.09.2023 року, актовий запис №1190. Від даного шлюбу у сторін, [INFO] народилася дитина син [PERSON] ,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження виданого Суворовським\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у місті Одесі Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса)\~серії [NUMBER] від 19.03.2024 року. В 2023\~році позивачка\~разом із\~сином проживала\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~як внутрішньо\~переміщені особи, що підтверджується\~відповідно Довідкою\~від 30.10.2023\~року № 5137-5003015632\~про взяття\~на облік\~внутрішньо переміщеної\~особи [PERSON] та Довідкою\~від 25.04.2024\~року №\~5137-5003257715\~про взяття\~на облік\~внутрішньо переміщеної особи дитини [PERSON] . Надалі,\~в березні\~2024\~року позивачка\~разом із\~сином виїхала\~за кордон\~в Республіку\~Польща та\~й наразі\~там з\~ним постійно\~проживає,\~що підтверджується відповіддю\~на адвокатський\~запит наданої\~Головним центром обробки спеціальної\~інформації Державної\~прикордонної служби\~України №\~19/70315- 25\~від 02.09.2025р.\~з якої\~вбачаються дати\~перетину державного\~кордону матері\~й дитини разом. Також,\~дана обставина,\~що позивач\~та її\~син проживають\~разом в\~Республіці Польща,\~підтверджується польським\~документом PESEL,\~з якого\~вбачається,\~що даний документ видавався позивачці і дитині. Судом встановлено, що син подружжя перебуває повністю на повному матеріальному утриманні позивачки, оскільки відповідач не надає позивачці ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини та проживає від сім`ї окремо. Позивач самостійно займається вихованням та забезпеченням всім необхідним дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримає захист та допомогу. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів»\~за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Батьки дітей мають рівні обов`язки з надання утримання дітей, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: ?стан здоров`я та матеріальне становище дитини; ?стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; ?наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; ?наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; ?доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; ?інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 5 ст.\~183\~СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Також, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно до ст.191\~СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимога про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з частиною 2 статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до частини 4 статті 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу (частина 6 статті 84 СК України). Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Відповідно до Єдиної інформаційної системи соціальної сфери [PERSON] період з 01.04.2024 року по 30.09.2024 року отримувала допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 3000, 00 грн. щомісячно на дитину [PERSON] . З 01.10.2024 року по 30.09.2025 року отримує допомогу у розмірі 5000,00 грн. на себе та дитину. Згідно з комп`ютерною базою особових рахунків системи «ASOPD|Komtex» [PERSON] отримувала допомогу при народженні дитини [PERSON] призначену на період з 01.03.2024 року по 31.03.2024 у розмірі 10 320, 00 грн. одноразово. З 01.04.2024 року по 31.03.2027 року у розмірі 860 грн. щомісячно. Суд вбачає, що позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отже не має змоги працювати та отримувати дохід, оскільки дитині ще не виповнилося 3 років, тому позивачка отримує лише соціальні виплати при народженні дитини у розмірі 860, 0 грн., які не задовольняють потреб дитини в поновному обсязі, отже матеріальний стан позивачки не є достатнім для її проживання та оскільки на її утриманні перебуває малолітня спільна дитина сторін, позивачка у зв`язку з цим потребує допомоги на своє утримання від відповідача. Вищевказаними положеннями сімейного законодавства України передбачене право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Виходячи з вимог розумності і справедливості, вважаємо, що відповідач може надавати позивачці матеріальну допомогу, так як він має молодий працездатний вік, інших осіб, окрім малолітньої дитини сторін, на утриманні не має, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на утримання позивача аліменти у розмірі 1/6 частки всіх видів доходу відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для особи яка втратила працездатність, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] . Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ст. 141 ч. ч. 1, 6\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд звертає увагу відповідача, що позивачка звернулась до суду із двома позовними вимогами, проте, оскільки вона звільнена від сплати судового збору, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 2422,40 гривень. (1211,20 грн. + 1211,20 грн.).

Outcome: approved