Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

У січні 2025 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд наступне: стягнути з публічного акціонерного товариства національна акціонерна Страхова компанія «ОРАНТА» на його, [PERSON] , користь 72227,28 грн., страхового відшкодування; стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] , користь 63894,70 грн. матеріальної шкоди та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 07.10.2024 року о 21 годині 00 хвилини водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «HYUNDAY SONATA», державний реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Болградській кут вул. Хотинської в м. Ізмаїлі Одеської області, на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг, не виконав вимогу знаку 2.1. «Дати дорогу», не надав дорогу транспортному засобу марки «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого сталося зіткнення. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року у справі №946/8189/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу 850 грн. Автомобіль «HYUNDAY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , належить [PERSON] . Водій [PERSON] керував автомобілем на підставі п.2.1 ПДР України. Автомобіль «TOYOTA», державний реєстраційний номер [NUMBER] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 12.07.2022 року. Цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля «HYUNDAY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована в ПАТ НАСК «ОРАНТА» відповідно до полісу обов`язкового страхування №222964097, що діяв на день ДТП. Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну відповідно до кожного полісу складає 160 000 грн., франшиза 0 грн. В результаті ДТП автомобіль «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер [NUMBER] , був пошкоджений. Відповідно до висновку експерта №135/24 від 14.11.2024 року, ринкова вартість автомобіля перед ДТП складала 429454,46 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 483615,88 грн., сума матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля склала 429454,46 грн., ринкова вартість у фактичному стані після ДТП становить 210559,76 грн. За оцінку позивач сплатив 5000 грн., що підтверджується квитанцією №135 від 14.11.2024 року. Таким чином, ПАТ НАСК «ОРАНТА» повинно сплатити страхове відшкодування, з урахуванням франшизи, в сумі 160 000 грн. 04.12.2024 року ПАТ НАСК «ОРАНТА» сплатило 87772,72 грн. Несплаченими залишилися (160 000-87772,72) 72227,28 грн., які і підлягають стягненню с ПАТ НАСК «ОРАНТА». [PERSON] повинен сплатити різницю між страховою виплатою та вартістю матеріального збитку (429454,46-210559,76-160000+5000), що становить 63894,70 грн. Згідно письмових пояснень представника ПАТ НАСК «ОРАНТА» від 16.04.2025, відповідач просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Вважає позовні вимоги [PERSON] в цілому, як незаконні, необґрунтовані та направлені на безпідставне збагачення за рахунок ПАТ «НАСК «ОРАНТА». Так, 07.10.2024 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу Hyundai Sonata, державний реєстраційний номер [NUMBER] , цивільно правова відповідальність водія якого застрахована за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 222964097 від 22.08.2024 pоку та транспортним засобом Toyota Avensis, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Розрахунок страхового відшкодування за цим страховим випадком було здійснено відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 pоку №1961-IV зі змінами та доповненнями (далі Закон). При розрахунку розміру страхового відшкодування бралися до уваги результати проведеного огляду від 12.10.2024 pоку, пошкодженого транспортного засобу Toyota Avensis, державний реєстраційний номер [NUMBER] , а також положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №1335/5/1159 від 24.07.2009 pоку (далі Методика). Згідно з розрахунком страхового відшкодування, страховим актом № ОЦВ-24-15-19573/1 від 04.12.2024 року та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування від 08.10.2024 року ПАТ «HACK «OPAHTA» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 87 772,72 гривень [PERSON] ПАТ «НАСК «ОРАНТА» свої зобов`язання, як Страховик, виконав у повному обсязі. Страховик сплатив страхове відшкодування на підставі складеної ним ремонтної калькуляції, а не на підставі експертизи наданої позивачем. Щодо ліміту страхового відшкодування, варто зазначити, що ліміт страхового відшкодування, а точніше страхова сума це грошова сума, у межах якої Страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування, згідно з п. 9.1 ст. 9 Закону № 1961-IV. Таким чином, страхова виплата не є виплатою у жорстко встановленому розмірі, а лише обмежена страховою сумою (лімітом), який встановлюється на одного потерпілого та який не може бути перевищеним. В судовому засіданні від 12.03.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги. Зазначив, що вина відповідача встановлена. Розрахунок шкоди наведений в позові. Невірно проведена оцінка експертом страхової. Майже усі вартості запасних частин занижені. Вручну ціни вводилися, що є порушенням. Зроблений висновок експертного дослідження. Огляд від страхової компанії проводив [PERSON] , однак він навіть не є працівником ПАТ «НАСК «ОРАНТА». Не зрозуміло яким чином зроблена калькуляція, немає посилань, звідки взяті наведені цифри. Згідно Методики не може давати оцінку особа, яка не оглядала транспортний засіб. «НАСК «ОРАНТА» допустила порушення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №1335/5/1159 від 24.07.2009 pоку. В судовому засіданні від 12.03.2025 відповідач [PERSON] заначив, що відмовили гальма. Не працював датчик ABS. Швидкість позивача була значно меншою, тобто він також має провину у ДТП. Просив перенести огляд авто, щоб приймати участь в оцінці і при огляді. Не згоден з висновком з експертом, позивача, він є зацікавленою особою. Згоден з оцінкою незалежного експерта страхової, яка і покривала ремонт. Не може вартість ремонту бути вищою за вартість автомобіля. [PERSON] повідомляв про місце та час огляду авто, однак відповідач був у лікарні та не міг з`явитися, через що він, [PERSON] і просив перенести огляд. Позивач у судове засідання від 30.09.2025 не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, проте його представник надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у судове засідання від 30.09.2025 не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду письмові пояснення на позовну заяву, якими просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання від 30.09.2025 не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, свої заперечення на позовні вимоги надав у судовому засіданні від 12.03.2025. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 07.10.2024 року мало місце ДТП за участю водія [PERSON] , який керував автомобілем марки «HYUNDAY SONATA», державний реєстраційний номер [NUMBER] , та водія [PERSON] , який керував автомобілем марки «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Вказані обставини визнаються сторонами. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року у справі №946/8189/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу 850 грн. (а.с. 12). Автомобіль «TOYOTA», державний реєстраційний номер [NUMBER] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 12.07.2022 року (а.с. 11) та цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля «TOYOTA», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована відповідно до полісу №СА/0369045 обов`язкового страхування від 23.07.2024р. (а.с. 13). Автомобіль «HYUNDAY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , належить [PERSON] . Водій [PERSON] керував автомобілем на підставі п.2.1 ПДР України. Цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля «HYUNDAY», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована в ПАТ НАСК «ОРАНТА» відповідно до полісу обов`язкового страхування №222964097, що діяв на день ДТП (а.с. 14). Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну відповідно до кожного полісу складає 160 000 грн., франшиза 0 грн. В результаті ДТП автомобіль «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер [NUMBER] , був пошкоджений. 18.10.2024 року до ПАТ «HACK «ОРАНТА» із заявою (вимогою), з повідомлення про ДТП звернулася потерпіла особа [PERSON] (власник пошкодженого транспорту «TOYOTA», державний реєстраційний номер [NUMBER] ) з приводу виплати страхового відшкодування в зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору страхування (а.с. 56-57). Із наданої відповідачем ПАТ «HACK «ОРАНТА» копії страхової справи вбачається, що, справа створена на підставі телефонного звернення водія ТЗ, який відмовився від узгодження (а.с. 109). Згідно протоколу (акту) огляду транспортного засобу від 12.10.2024, калькуляційного висновку №24-15-195 від 12.11.2024, загальна сума (після вирахувань) склала 87772,72 грн. (а.с. 58-64). Згідно страхового акту №ОЦВ-24-15-19573/1 ПАТ НАСК «ОРАНТА», затвердженого 04.12.2024, розрахунку страхового відшкодування сума страхового відшкодування для [PERSON] склала 87772,72 грн. (а.с. 54, 55). Листом ПАТ НАСК «ОРАНТА» [PERSON] було повідомлено про розгляд матеріалів №24-15-19573 та прийнято рішення про страхове відшкодування [PERSON] у розмірі 87772,72 грн. згідно страхового акту (а.с. 50). Відповідно до висновку експерта №135/24 від 14.11.2024 року (а.с. 15-26) ринкова вартість автомобіля перед ДТП складала 429454,46 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 483615,88 грн., сума матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля склала 429454,46 грн., ринкова вартість у фактичному стані після ДТП становить 210559,76 грн. Згідно квитанції №135 від 14.11.2024 року, за оцінку експертом матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля «TOYOTA AVENSIS», державний реєстраційний номер [NUMBER] , позивач сплатив 5000 грн. (а.с. 48). 15.11.2024 відповідач [PERSON] звернувся до ПАТ НАСК «ОРАНТА» із заявою про виплату страхового відшкодування, а саме про перегляд рішення за його заявою від 08.10.2024 щодо виплати страхового відшкодування з урахуванням висновку експерта, в якій просив виплатити йому 160000 грн. (а.с. 49). Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідач ПАТ НАСК «ОРАНТА» є спеціальним суб`єктом у сфері страхування, а саме організацією, яка за рахунок коштів централізованого страхового резервного фонду відшкодовує потерпілим шкоду у разі її заподіяння власником транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (ст. 1 Закону України «Про страхування»). Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.20 Закону України «Про страхування», серед обов`язків страховика визначено, що при настанні страхового випадку він має здійснити страхову виплату або страхове відшкодування у передбачений договором строк. Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. У п. 22.1. ст. 22 Закону N 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи На підставі ст.36.2 Закону №1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відповідно до ст. 28 Закону №1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода заподіяна майну фізичної особи неправомірними діями відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Відповідно до роз`яснень наданих в п. п. 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Відповідно до приписів статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таку правову позицію викладено в постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18). Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом №1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 9 (п.п. 9.1., 9.2.) Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Згідно Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р. № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Аналогічна позиція також висловлена Верховним Судом зокрема в постановах від 03.10.2019р. по справі №285/2654/16 та від 23.09.2020р. по справі №199/1100/19. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ПАТ НАСК «ОРАНТА» суми страхового відшкодування в розмірі 72227,28 гривень та стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 63894,70 гривень підлягають задоволенню. Відповідач ПАТ НАСК «ОРАНТА» вказує, що розрахунок страхового відшкодування за цим страховим випадком було здійснено відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 pоку №1961-IV. Відповідно до ст. 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуютьcя витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо- транспортної пригоди до місця проживания того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послyги стоянки. При розрахунку розміру страхового відшкодування бралися до уваги результати проведеного огляду від 12.10.2024 pоку, пошкодженого транспортного засобу Toyota Avensis, номерний знак [NUMBER] , а також положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 1335/5/1159 від 24.07.2009 pоку. Відповідно до п.7.38 Методики значення E? (коефіцієнту фізичного зносу) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників KT3, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових KT3 виробництва країн СНД; 7 років для інших легкових KT3. Згідно з розрахунком страхового відшкодування, страховим актом № ОЦВ-24-15- 19573/1 від 04.12.2024 року та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування від 08.10.2024 року ПАТ «HACK «OPAHTA» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 87 772,72 гривень [PERSON] . Проте, з оцінкою розміру шкоди, проведеною ПАТ НАСК «ОРАНТА», позивач не згоден тому, що вона не відповідає вимогам законодавства, яке регулює проведення оцінки колісних транспортних засобів. Позивач звернувся з приводу оцінки пошкоджень до експерта та отримав відповідний висновок. Також звернувся до страхової компанії з пропозицією переглянути свої розрахунки, але йому в цьому було відмовлено. Оцінка шкоди, завданої транспортним засобам, врегульована МЕТОДИКОЮ ТОВАРОЗНАВЧОЇ ЕКСПЕРТИЗИ ТА ОЦІНКИ КОЛІСНИХ ТРАНСПОРТНИХ \~ \~ \~ \~ЗАСОБІВ, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду \~ \~ \~ \~державного майна України від 24 листопада 2003 р. № 142/5/2092. Так, Методика визначає, що 4.1. Оцінка КТЗ передбачає урахування технічних, технологічних характеристик та особливостей об`єкта оцінки, умов його \~ \~ \~ \~експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі \~ \~ \~ \~відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстежень. 4.2. Виходячи з мети оцінки здійснюються всі процедури в межах методів оцінки, визначених цією Методикою. 5.1. Технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) дає змогу за допомогою органолептичних методів визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його \~ \~ \~ \~комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер \~ \~ \~ \~пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного \~ \~ \~ \~огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), \~ \~ \~ \~який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), в якому міститься обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд, у разі \~ \~ \~ \~надання ним даних, необхідних для проведення дослідження. Калькуляція вартості ремонту оцінювачами проводиться за допомогою системи AUDATEX. \~ \~ \~ \~Аудатекс (AUDATEX) - найбільш поширене програмне забезпечення для розрахунку витрат на ремонт автомобіля після аварії, який \~ \~ \~ \~містить чотири константи. Це: 1) трудовитрати на монтажно-демонтажні роботи \~ \~ \~ \~встановлені заводами виробниками транспортних засобів; 2) трудовитрати на лакофарбові роботи встановлені заводами виробниками транспортних засобів та / \~ \~ \~ \~або виробниками лакофарбових матеріалів; 3) норми витрати лакофарбних матеріалів встановлені заводами виробниками транспортних засобів та / або виробниками лакофарбових матеріалів; 4) ціни на запасні \~ \~ \~ \~частини і агрегати, встановлені генеральним імпортером \~ \~ \~ \~для ринку України. Перші три пункти - це дані, які регламентуються заводами виробниками транспортних засобів та / або виробниками лакофарбових матеріалів або за допомогою використання методики AZT. Що стосується вартості запчастин і матеріалів, то це ціни встановлюються генеральними імпортерами для ринку України. Це чотири показники, які користувачі (страховики, сервісники, експерти) не можуть змінювати в базі даних Audatex, однак якщо все ж таки спробують \~ \~ \~ \~схитрувати та змінити їх в ручному режимі в кінцевому документі, це буде \~ \~ \~ \~відразу виявлено. Адже редагування, які виходять за встановлені рамки норм програмою фіксуються та позначаються зірочкою "*" поряд з вартістю запасних частин чи матеріалів. Таким чином, визначення вартості запчастин в ручному режимі можливо, якщо немає цін, встановлених імпортерами. Як вбачається з висновку №24-15-195 від 12.11.2024, в самої калькуляції написано, що * - це данні, які введенні вручную (система AUDATEX) (а.с. 64), що є порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №1335/5/1159 від 24.07.2009 pоку. З калькуляції, наданої страховою компанією, вбачається, що всі показники вартості запасних частин в програмі змінені в ручному режимі в бік зменшення. Окрім того, при розрахунку, який проведено страховою компанією не враховувалися деталі, навіть ті, що зазначені у протоколі огляду, наприклад капот, поріг, ричаг рул., подушка двигуна, петлі двері та інші, деталі кріплення, облицювання інше. Таким чином, утворилась різниця між вартістю запчастин, яка визначена судовим експертом Пастир Ю.І. (385736,57 грн.) та тою, яку визначила страхової компанії ПАТ НАСК «ОРАНТА» (150 524.08грн.). Таким чином, ПАТ НАСК «ОРАНТА» повинно сплатити позивачу страхове відшкодування, з урахуванням франшизи, в сумі 160 000 грн. 04.12.2024 року ПАТ НАСК «ОРАНТА» сплатило [PERSON] 87772,72 грн. Несплаченими залишилися (160000 - 87772,72) = 72227,28 грн., які і підлягають стягненню с ПАТ НАСК «ОРАНТА». Як встановлено судом, на час ДТП володільцем автомобіля «HYUNDAY SONATA», державний реєстраційний номер [NUMBER] , був [PERSON] , у зв`язку з чим суд, вважає, що [PERSON] і повинен відшкодувати заподіяну шкоду позивачу, а саме сплатити різницю між страховою виплатою та вартістю матеріального збитку (429454,46 - 210559,76 160000 + 5000), що становить 63894,70 грн. При цьому, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що ПАТ НАСК «ОРАНТА» для огляду пошкодженого автомобіля було направлено [PERSON] , який не є працівником ПАТ НАСК «ОРАНТА» та не є експертом, оскільки [PERSON] працює з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на підставі договору про надання послуг № 02-05-28/2 від 02.01.2024 року (а.с. 119-120) та він має кваліфікацію судового експерта з правом проведення комплексного дослідження транспортних засобів та документів, що їх супроводжують, що підтверджено свідоцтвом № 167 від 03.04.2008 року (а.с.121-124). Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 1361,22 грн. Згідно квитанції ID 7505-8133-6384-0049 від 10.01.2025, [PERSON] сплатив 1361,22 грн. в якості судового збору (а.с. 69). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідачів становить 1361,22 грн., тобто з кожного відповідача 680,61 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; У п.п.113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07.11.2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/445/19 від 03.10.2019 року, постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20, постанові Київського апеляційного суду від 01.03.2021 року у справі №761/1673/20. 08.10.2025 [PERSON] та адвокат Міркун С.М. уклали договір про надання правничої допомоги (а.с. 65). Відповідно до п. 4.1 Договору, [PERSON] сплачує адвокату Міркун С.М. гонорар в сумі 8000 грн. авансом. 08.10.2024 позивач сплатив адвокату Міркун С.М. 8000 грн., що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 68). Верховний Суд у постановах від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 08.2019 року у справі № 908/1654/18, зауважив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Таким чином, як вказує позивач, його витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані із розглядом справи за цією позовною заявою, становлять 8000 грн. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосудця, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення; з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, на вирішення спірних правовідносин не впливають, не мають значення для правильного вирішення спору, а тому судом до уваги не приймаються. Враховуючи, достовірність кожного доказу окремо та те, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає за необхідне позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства національна акціонерна Страхова компанія «ОРАНТА», [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.

Outcome: approved