Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-25 00:00:00

Короткий зміст вимог та заперечень Позивач звернувся до суду з цивільним позовом, в якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог, встановити факт родинних відносин та визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [INFO] [PERSON] на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , яка, в свою чергу, була успадкована від бабусі [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що після смерті своєї матері [PERSON] , він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса від 06.11.2024р. йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері на 1/5 частку квартиру, яка належала померлій бабусі [PERSON] на підставі того, що на момент смерті [PERSON] (бабуся) не проживала разом з [PERSON] (матір`ю) заяви про прийняття спадщини не подавала та за причини відсутності підтвердження родинних зв`язків між зазначеними особами. Через перешкоди в оформленні права власності на 1/5 частину квартири в порядку спадкування та відсутності можливості в інший спосіб захистити цивільні права, позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, в якому визнала позовні вимоги та просила задовольнити позов, справу розглядати без участі відповідача. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала, в судові засідання не з`являлась, причини не явки до суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавала. Третя особа - П`ята запорізька державна нотаріальна контора на запит суду направила копії спадкової справи №479/2024, яка заведена за фактом смерті [PERSON] . Щодо участі в судовому засіданні нотаріус подала заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи, покладається на розгляд суду. Інші учасники справи не скористалися процесуальними правами. Рух справи Ухвалою суду від 14.07.2025р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.08.2025р. за клопотанням представника позивача здійснено заміну відповідача, підготовче судове засідання відкладено. Ухвалою суду від 15.09.2025р. закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 26.09.2025р. Встановлені судом фактичні обставини у справі Відповідно до ордеру №2630 Серії А-ІМ від 12.06.1979 року, [PERSON] надано право на заселення 3-кімнатної квартири сім`ї у складі 4 осіб у складі: [PERSON] (дружини), [PERSON] (син), [PERSON] (теща), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 10.05.1993 року №207, визначено, що квартира [ADDRESS] належить на праві особистої сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На свідоцтві здійснено посвідчений напис Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 18.05.1993р. та оформлено Технічний паспорт на зазначену квартиру [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 31.03.1988р., [PERSON] народився [INFO] , батьками якого записані батько [PERSON] , мати [PERSON] , про що відповідно здійснено запис в Книзі реєстрації актів про народження за №2755 від 11.09.1962р. За свідоцтвом про укладення шлюбу від 26.03.1982р. Серії [NUMBER] , між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, про що здійснено актовий запис за №236 від 26.03.1982р. Прізвище подружжю визначені « [PERSON] ». [PERSON] помер [INFO] , про що відповідно видано свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] та вчинено запис у Книзі реєстрації актів про смерть за №9048 від 22.11.1992р. [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , про що здійснено актовий запис за №2834 від 20.10.2021р. та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 20.10.2021р. Судом досліджено архівні документи, зокрема свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] від 09.05.1939 року, яким підтверджено запис про народження та запис про батьків. Разом з тим, судом досліджено письмові докази на підтвердження юридичних фактів, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо проживання та утримання майна - квартири за адресою [ADDRESS] досліджено квитанції про сплату житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, крім того на підтвердження факту родинних відносин судом досліджено особисті документи та фотокартки з надписами, особисте листування. На підставі наданих матеріалів спадкової справи судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/5 частки квартири, у зв`язку з чим позивач звернувся до нотаріуса з заявою прийняття та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері, також позивач подав заяву про успадкування 1/5 частини квартири, яка була успадкована матір`ю ( [PERSON] ) після померлої бабусі ( [PERSON] ). 06 листопада 2024р. державним нотаріусом П`ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю ( [PERSON] ) Разом з тим, 06 листопада 2024 року також прийнята Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері [PERSON] на 1/5 частку квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Причиною відмови стали обставини того, що [PERSON] не прийняла спадщину після померлої матері [PERSON] у визначеному порядку та відсутністю актових записів про родинні стосунки, які б підтверджували б зв`язок між матір`ю та донькою. Застосовані судом норми права Вирішуючи справу по суті позовних вимог, перед судом постало питання щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказане спадкове майно, чи не буде порушувати таке судове визнання права власності публічний порядок та чи буде відповідати загальним засадами цивільного судочинства. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено у ч. 2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2). У ч.1 ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У ч.1 ст.1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5). Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3). Згідно ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч.1). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.3). Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п.4). Правила Книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (п.5). Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР (ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1січня 2004року, спадкові відносини регулюються зазначеним Кодексом. З огляду на зазначене, судом має бути застосовані норми законодавства, які були чинними станом на момент відкриття спадщини після померлої [PERSON] , а саме станом на [INFO] . Згідно з ч.1 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ч.1 ст.525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. За змістом ч.1 ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За змістом ч.1 ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Законодавець у ЦК УРСР передбачив, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. 1). Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.2). За змістом ст.553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Як зазначено у ч.1 ст.554 ЦК УРСР, в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Висновки суду Рішення суду може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, суд вважає наведені позивачем підстави звернення до суду є переконливими. Вказані обставини, на думку суду, перешкодили позивачу, як спадкоємцю, оформити право на спадкування в нотаріальному порядку. Відмова позивачу у визнанні права власності в порядку спадкування за законом в судовому порядку буде непропорційним втручанням у право позивача на отримання у власність спадкового майна. У суду не виникає жодних сумнівів щодо підтвердженого факту родинних відносин між [PERSON] (донькою) та [PERSON] (матір`ю), оскільки досліджені докази підтверджують такі обставини та на переконання суду є достатніми для встановлення пов`язаних між собою юридичних фактів. Також на переконання суду є доведеним факт прийняття спадщини [PERSON] після померлої матері [PERSON] шляхом вступу у володіння майном (фактичне прийняття спадщини) на підставі наданих суду письмових доказів. При цьому суд зазначає, що позивач в іншому порядку, ніж судовий, не може захистити свої права на прийняття спадщини, а завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Постановлення рішення про задоволення позову є забезпеченням права позивача на справедливий суд відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Враховуючи, що позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини але через наявні об`єктивні обставини позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку, тому причини, через які позивач звернулася до суду за захистом свої прав щодо визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку, суд визнає обґрунтованими. Таким чином, з метою недопущення порушення спадкових прав позивача та відповідно відновлення законних прав як спадкоємця, що відповідатиме верховенству права, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності, в порядку спадкування за законом після смерті матері, яка успадкувала майно після своєї матері (бабусі позивача). З урахуванням зазначеного вище у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки підтверджені зібраними у справі доказами. Судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: partial