Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просив визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку ОД 012823 від 15.07.2010 року, на ім`я [PERSON] та скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [ADDRESS] на території Красносільської сільської ради Комінтернівського (Лиманського) району Одеської області, на ім`я [PERSON] . Мотивував позовні вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] бабуся позивача, після смерті бабусі залишилась спадщина, яку позивач вважав, що прийняв оскільки за життя проживав спільно з бабусею у садовому будинку, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] , на території Красносільської сільської ради Комінтернівського (Одеського) району Одеської області. Згодом позивач дізнався, що 07.07.2009 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори на ім`я сина [PERSON] - відповідача [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку, площею 0,60 га, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122782600:01:002:0374, яке зареєстровано у реєстрі за № 1-793 (спадкова справа № 920/09). Зазначені обвини стали підставою для тривалої судової тяганини, за результатами якої рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.04.2019 року суд частково задовольнив позовні вимоги [PERSON] та встановив юридичний факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] є рідною бабусею [PERSON] [INFO] ; встановив юридичний факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] у період з 2003 року по день смерті [PERSON] у садовому будинку, який розташовано на земельній ділянці [ADDRESS] на території Красносільської сільської ради Комінтернівського (Лиманського) району Одеської області, а також визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.07.2009 року на ім`я [PERSON] на земельну ділянку № 585 ОС «Степове», зокрема в одній другій частці, має бути врахована частка [PERSON] у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.04.2019 року - залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26.04.2021 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.04.2019 року та Постанову Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року - залишено без змін. Отримавши Постанову Верховного Суду від 26.04.2021 року позивач звернувся до державного нотаріуса Четвертої державної Одеської державної нотаріальної контори, який видавав відповідачу свідоцтво про право на спадщину 1-793 від 07.07.2009 року (спадкова справ № 920/09), однак, за результатом звернення отримав Відмову № 1159/02- 14 від 10 червня 2022 року про видачу свідоцтва про право на спадщину (Додаток 1). Як видно з вказаної відмови, відповідач після вступу в спадщину переоформив на своє ім`я правовстановлюючий документ на землю отримав новий Державний акт на право власності на земельну ділянку ОД 012823 від 15.07.2010 року, і зареєстрував право власності на землю на своє ім`я, про що зроблено відповідний запис. З урахуванням викладеного позивач вважає, що Державний акт на право власності на земельну ділянку ОД 012823 від 15.07.2010 року, який на своє ім`я отримав відповідач, перешкоджає йому в реалізації встановленого судом права на отримання спадщини, а отже має бути визнано недійсним, а запис про проведену державну реєстрацію прав, скасовано. Ухвалою від 16.08.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 18.10.2023 року витребувано у відповідача [PERSON] належним чином засвідчену копію Державного акту на право власності на земельну ділянку ОД 012823 від 15.07.2010 року на ім`я [PERSON] . 22.11.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою постановленню у судовому засіданні 22.01.2024 року, у присутності відповідача [PERSON] , зобов`язано останнього надати на огляд суду оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку ОД 012823 від 15.07.2010 року. 14.05.2024 року застосовано до [PERSON] захід процесуального примусу у формі штрафу. 01.04.2025 року витребувано від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області належним чином засвідчену копію Державного акта серії ОД 012823 від 15.07.2010 року на ім`я [PERSON] , а разі відсутності копії державного акту, інформацію про отримання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД 012823 від 15.07.2010 року. Позивач [PERSON] надав до суду заяву якою підтримав подану позовну заяву, розгляд справи просив проводити у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився надавши до суду заяву якою просив проводити розгляд справи у його відсутність. Крім того відповідач надав до суду відзив на позовну заяву яким позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали судової справи, подані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. [INFO] померла [PERSON] що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.12.2008 року виданого Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1885. За життя [PERSON] на підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 25.08.2004 року № 760, отримала у власність земельну ділянку, площею 0,060 га, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122782600:01:002:0374, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 012823, який виданий 12.01.2005 року Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010552400029. 03.03.2009 року до Восьмої одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подав [PERSON] 07.07.2009 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку, площею 0,60 га, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122782600:01:002:0374, яке зареєстровано у реєстрі за № 1-793 (спадкова справа № 920/09). 09.04.2019 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області по справі №504/4387/16, матеріали якої були досліджені судом при розгляді якої було встановлено юридичний факт, того що [PERSON] , яка померла [INFO] є рідною бабусею позивача [PERSON] , [INFO] . Також вказаним судовим рішенням встановлено юридичний факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , яка померла [INFO] , у період з 2003 року по день смерті [PERSON] , у садовому будинку, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] , на території Красносільської сільської ради Комінтернівського (Лиманського) району Одеської області. Крім того зазначеним рішенням визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.07.2009 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] , а саме на земельну ділянку, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5122782600:01:002:0374, яке зареєстровано у реєстрі за № 1-793 (спадкова справа № 920/09), зокрема в одній другій частці, для врахування частки [PERSON] . Постановою Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.04.2019 року - залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26.04.2021 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.04.2019 року та Постанову Одеського апеляційного суду від 04.03.2020 року - залишено без змін. В рамках розгляду судової справи № 504/4387/16 судами зроблено висновок, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом [PERSON] , яка померла [INFO] та встановивши, що [PERSON] , який. на час відкриття спадщини постійно проживав разом із [PERSON] , є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після її смерті відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України. Листом від 10.06.2022 року державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса, [PERSON] повідомила позивачу про неможливість оформлення спадкових прав [PERSON] після смерті [PERSON] оскільки за відомостями, які містяться у витязі з Державного земельного кадастру від 03.08.2021 року № НВ- 0007305362021, власником земельної ділянки кадастровий номер 5122782600:01:002:0374, є [PERSON] , документом, що посвідчує його право на земельну ділянку, є державний акт ОД 012823 від 15,07.2010 року. 28 вересня 2021 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Панфілова О.І. рішенням № 60627290 відмовила [PERSON] у проведенні держаної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 5122782600:01:002:0374. Підставою для відмови стало те, що згідно із відомостями Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122782600:01:002:0374 зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину 1-793, виданого 07.07.2009 державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н.М. Часткового задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходить з того, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.04.2019 року у справі № 504/4387/16, яке набрало законної сили та має преюдиціальне значення відповідно до статті 82 ЦПК України, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] та фактично прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Зазначеним судовим рішенням також встановлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.07.2009 року на ім`я відповідача [PERSON] , є частково недійсним у частині однієї другої земельної ділянки, оскільки при його видачі не було враховано права позивача як спадкоємця, який фактично прийняв спадщину. При цьому реєстрація права власності [PERSON] на цілу земельну ділянку перешкоджає [PERSON] у реєстрації своїх спадкових прав, а отже має бути частково скасована. Разом з тим під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження викладене у позові твердження позивача про видачу на ім`я [PERSON] Державного акту на право власності на земельну ділянку ОД 012823 від 15.07.2010 року, а отже і відсутні підстави для визнання такого державного акту недійсним . Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. У відповідності до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У ст. 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У відповідності до позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.11.2024 року у справі № 504/3606/14-ц, ЦК України передбачає два способи захисту прав спадкоємця, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1300 ЦК України) та «визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1301 ЦК України). Вибір способу захисту здійснює позивач. Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину. Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. Верховний Суд у постанові від 20.02.2023 року в справі № 295/12917/19-ц зазначив наступне, встановивши, що донька не мала права на спадкування всього майна після смерті батька, а мала право на спадкування лише 1/2 частини спадкового майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання частково недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, оскільки таке свідоцтво порушує права неповнолітнього спадкоємця. Верховний Суд, погодився із задоволенням вимоги про визнання частково недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, виданого особі, що мала права на спадкування, за наявності умов для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №755/9555/18 та від 04 вересня 2018 року у справі №915/127/18 міститься правовий висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Відповідно до статті 11 Закону №1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону №1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону №1952-IV викладено в новій редакції. Так, відповідно до абзаців 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону №1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року до 26 липня 2022 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно з абзацом 3 частини третьої статті 26 Закону №1952-IV в редакції, чинній з 26 липня 2022 року, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Враховуючи викладене, слід скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 5122782600:01:002:0374, яке зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину 1-793, виданого 07.07.2009 державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н.М. Зі змісту ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими представник позивача мотивував позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому такі слід задовольнити частково. За ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, пропорційного розміру задоволених позовних вимог, а отже враховуючим, що судом фактично задоволено одну з двох пред`явлених вимог немайнового характеру до стягнення з відповідача підлягає половина сплаченого позивачем при поданні позову судового збору.

Outcome: partial