Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-21 00:00:00

24.06.2025 товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 22605 грн. 32 коп., судові витрати у розмірі 2422 грн. 40 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.08.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] був укладений договір про надання фінансового кредиту № 264905, згідно умов якого, відповідачу були перераховані кредитні кошти в сумі 7000 грн. Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого, 12.04.2018 року згідно умов Договору відступлення прав вимоги № 1, ТОВ «Авентус Україна» було відступлено право вимоги за Кредитним договором на користь ТОВ «Довіра та Гарантія», а відповідно ТОВ «Довіра та Гарантія» набуто право вимоги до відповідача. Згідно Договору відступлення права вимоги сума боргу [PERSON] перед ТОВ «Довіра та Гарантія» (перейменовано на ТОВ «Він Фінанс») становить 22605 грн. 32 коп, яка складається із заборгованості у сумі 17 272 грн. 50 коп., суми інфляційних втрат 3 776 грн. 88 коп., суми річних 3% - 1555 грн. 94 коп. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «Він Фінанс», тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 14.07.2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.51). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, у позові просив слухати справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив (а.с.58). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. При таких обставинах, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд розглядає справу в порядку заочного розгляду, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За правилами статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що 14.08.2018 між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 264905, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові позичку на суму 4250 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (п. 1.1 Договору). (а.с.9-11). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач указує на те, що він отримав право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] , уклавши договір факторингу № 1 від 12.04.2018 року з ТОВ «Авентус Україна». Судом досліджений Договір факторингу № 1 від 12.04.2018, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, в тому числі у за договором про надання фінансового кредиту № 264905 від 14.08.2018 року (а.с.43-45). 25.07.2024 року відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» (а.с.18). При цьому в якості доказів позивач надав частину копії договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, зокрема 6 сторінок з 10, а саме: ст.ст. 1, 2, 3, 4, 5, 6, з якого не вбачається повного тексту укладеного Договору факторингу та всіх умов визначених цих договором. Крім того, в якості доказів також надав копію форми Реєстру № 10 від 06.12.2018 року з переліком інформації вимоги і перелік боржників (а.с.21-22). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Таким чином судом встановлено, що 14.08.2018 між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 264905, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові позичку на суму 4250 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (п. 1.1 Договору). Договір факторингу № 1, укладений між укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», датований 12.04.2018 року, тобто він укладений за кілька місяців до підписання договору про надання фінансового кредиту № 264905 від 14.08.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] . Також суду подано Реєстр прав вимоги № 10 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, датований 06.12.2018 року. Так з доданих позивачем доказів зокрема з копії Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року вбачається, його сторонами фактично здійснено передачу одній від одної невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у ТОВ «Авентус Україна» щодо відповідача [PERSON] на момент укладення Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 в цьому договорі не вказано. Отже, оскільки відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, та договір факторингу (відступлення права вимоги) є похідним від кредитного договору, тому він не може бути укладений раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. З цих підстав суд визнає неналежним доказом на підтвердження факту переходу права вимоги від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке перейменовано на ТОВ «Він Фінанс» права вимоги за договором про надання фінансового кредиту № 264905 наданий позивачем Договір факторингу № 1 від 12.04.2018 року, який до того ж наданий суду не в повному обсязі, зокрема не доданого останніх 4 сторінки з 10. Разом з тим, з аналізу матеріалів справи вбачається, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» перейшло до нових кредиторів, починаючи ще 12.04.2018, а сам договір про надання фінансового кредиту № 264905 був укладений 14.08.2018, тобто майже через чотири місяці після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки за договором факторингу права вимоги є похідними від кредитного договору, а отже не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. З наведеного слідує, що було здійснено передачу невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у ТОВ «Авентус Україна» до [PERSON] на момент укладення Договору факторингу № 1 від 12.04.2018, в останньому не вказано. Крім того, прізвище ім`я та по батькові клієнта, борги якого передаються до ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" зазначено "эпингер кирилл романвич" (а.с.14) У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №914/868/17). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 264905 від 14.08.2018 від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке в подальшому перейменовано на ТОВ «Він Фінанс». З огляду на викладене, враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України, зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання права грошової вимоги до відповідача, а подання позову особою, яка не набула права вимоги, є самостійною підставою відмови в позові, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Крім того, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений при поданні позову судовий збір не підлягає стягненню з відповідача та залишається за позивачем.

Outcome: dismissed