Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-28 00:00:00

01 травня 2025 року із Запорізького районного суду Запорізької області до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя, за підсудністю, надійшла цивільна справа №317/1181/25 (провадження 2/336/2566/25) за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Мідяний Є.О., до Фермерського господарства «КВЮНТ» про розірвання договору оренди землі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач уклав з ФГ «КВЮНТ» договір оренди землі №20 від 01 лютого 2010 року. 24 лютого 2021 року була укладена додаткова угода №20 до вказаного договору, якою договір фактично було викладено у новій редакції. Право оренди за зазначеним Договором та додатковою угодою зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить інформаційна довідка №409796334. За умовами договору зі змінами внесеними додатковою угодою (п. 3 та п. 6) в оренду передається земельна ділянка площею 9,42га (рілля), кадастровий номер: 2323955400:08:001:0020. Пунктом 10 Додаткової угоди до Договору було встановлено розмір орендної плати у грошовій формі у розмірі 4682,00грн. на рік. Пунктом 12 договору сторони погодили, що за весь період користування землею обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Строки сплати орендної плати встановлені пунктом 11 Додаткової угоди до Договору - до 30 грудня кожного року. До 2022 року керівник ФГ «КВЮНТ» самостійно привозив орендну плату позивачу та він розписувався в її отриманні, але за 2021 та 2022 роки виплата відбувалась без урахування індексів інфляції, які у 2021 році склали 110% річних, а у 2022 році 126,6% річних. Ця інформація публікується Міністерством статистики України та є у відкритому доступі. Відповідач взагалі не сплатив орендної плати за 2023 та 2024 роки, тобто вже два роки поспіль, посилаючись на відсутність коштів. 14.02.2025 представник позивача надсилав на адресу відповідача вимогу щодо погашення заборгованості з орендної плати, однак лист повернувся без виконання. Вважає, що відповідач системно не виконує своїх обов`язків за договором, у зв`язку із чим просить суд договір розірвати. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 317/1181/25 (провадження 2/336/2566/25). Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2025 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та просив задовольнити позовні вимоги. Представник Фермерського господарства «КВЮНТ» в судові засідання 04 вересня 2025 року о 10-40 год. та 29 вересня 2025 року о 09-20 год. не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Згідно зі ст. 128 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином; клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №409796334 від 27.01.2025, земельна ділянка кадастровий номер: 2323955400:08:001:0020 площею 9,42 га, розташована в Запорізькій області Оріхівського району належить на праві власності позивачу [PERSON] . 01 лютого 2010 року позивач [PERSON] та відповідач Фермерське господарство «КВЮНТ» уклали договір оренди землі №20, до якого в подальшому, 24 лютого 2021 було укладено Додаткову угоду № 20, яка за своєю суттю стала новою редакцією договору оренди. Відповідно до умов Додаткової угоди № 20 від 24 лютого 2021 року, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку за цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить орендодавцю на праві власності (п.1), площею 9,42 га, у тому числі рілля 9,42 га (п.3), кадастровий номер земельної ділянки 2323955400:08:001:0020 (п.6), строком на 10 років терміном до 30 грудня 2030 року з урахуванням ротації сільськогосподарських культур (до закінчення збору врожаю тієї культури, що буде висіяна в рік закінчення дії цього договору (п.9). Відповідно до п. 10 договору розмір орендної плати за домовленістю сторін становить 4682,00 грн., що становить 3 % від грошової оцінки земельної ділянки за один рік користування землею. У разі зміни грошової оцінки земельної ділянки розмір орендної плати не може бути меншим за 3 % від вартості. Згідно з п. 11 договору, за погодженням сторін, орендна плата може бути видана сільськогосподарською продукцією. Вартість обумовленої сільськогосподарської продукції пропорційна встановленій в пункті 10 договору грошовому розміру орендної плати. Отримання орендної плати в натуральній формі оформляється відповідними актами приймання-передавання, товарними чи товарно-транспортними накладними, підписання яких є узгодженням розміру та ціни такої продукції. Відповідно до п. 12 договору, обчислення розміру орендної плати за землю за весь період користування здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Згідно з п. 13 договору орендна плата вноситься у строк до 30 грудня поточного року за користування в тому році, що виплачується орендна плата. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожний день такого прострочення. У разі якщо орендодавець не з`явився за орендною платою до орендаря (за місцем реєстрації) особисто або через уповноважену особу, чи не повідомив своїх платіжних реквізитів, нарахування пені не відбувається (п. 15 договору). Пунктом 30.3 додаткової угоди закріплено право орендодавця своєчасно отримувати орендну плату. Пунктом 33.4 додаткової угоди закріплений обов`язок орендаря вносити орендну плату за користування земельною ділянкою. Пунктом 39 Додаткової угоди передбачена можливість припинення дії договору шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором при неможливості їх усунення іншим чином. Позивачем надані докази звернення до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості з орендної плати за 2023 та 2024 рік. Однак, вимога повернулась до відправника з відміткою «одержувач відсутній за вказаною адресою», що підтверджується трекінгом відправлення. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до стаття 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються, зокрема й до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Одним із видів використання природних ресурсів є використання земель, зокрема й на підставі права оренди землі. Отже, за правилами частини першої статті 9 ЦК України правила цього Кодексу застосовуються до регулювання земельних відносин лише у випадках, коли такі відносини не врегульовані «іншими актами законодавства», до яких відносяться ЗК України, Закон України «Про оренду землі» та інші законодавчі акти з питань регулювання земельних відносин. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України). Правилами частини першої статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства. За загальним правилом частини першої статті 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини другої статті 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у частині другій статті 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів. З огляду на наведені правила абзацу першого частини другої статті 651 ЦК України як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила статті 141 ЗК України, застосовні до догорів оренди землі). Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також статті 141 ЗК України, пункт «д» частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Тож функціональним призначенням ЦК України у врегулюванні спірних відносин є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору. Потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі. Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами ЗК України, а нормами ЦК України надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання. З наведеного можна зробити висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних. Договір оренди землі -це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»). Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»). Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин. Відповідно до спеціальної норми частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати. Під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі N 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі N 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі N 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі N 616/292/17, від 08 травня 2024 року у справі N 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі N 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі N 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі N 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі N 922/1165/23 та інші). Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати. Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі. Поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, потрібно розуміти саме як повна несплата орендної плати, у строки, визначені договором, що відповідатиме дотриманню принципу збереження договору та забезпечення справедливого балансу інтересів сторін договору оренди землі. У постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі N 183/262/17, від 10 жовтня 2019 року у справі N 293/1011/16-ц, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі N 922/367/21, від 20 грудня 2022 року у справі N 914/1688/21 та в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі N 549/178/17, від 10 листопада 2021 року у справі N 175/642/19, від 10 серпня 2022 року у справі N 426/6529/20- зроблено висновки про те, що систематична (два і більше разів) несплата орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, в тому числі сплата орендної плати не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), є підставою для розірвання такого договору. Відповідно до п. 10 договору розмір орендної плати за домовленістю сторін становить 4682,00 грн., що становить 3 % від грошової оцінки земельної ділянки за один рік користування землею. У разі зміни грошової оцінки земельної ділянки розмір орендної плати не може бути меншим за 3 % від вартості. Відповідно до п. 12 договору, обчислення розміру орендної плати за землю за весь період користування здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Згідно з п. 13 договору орендна плата вноситься у строк до 30 грудня поточного року за користування в тому році, що виплачується орендна плата. Пунктом 30.3 додаткової угоди закріплено право орендодавця своєчасно отримувати орендну плату. Пунктом 33.4 додаткової угоди закріплений обов`язок орендаря вносити орендну плату за користування земельною ділянкою. Пунктом 39 Додаткової угоди передбачена можливість припинення дії договору шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором при неможливості їх усунення іншим чином. Так, відповідно до умов договору оренди землі та додаткової угоди до нього, відповідач був зобов`язаний сплатити орендодавцю орендну плату за 2023, 2024 роки до 30 грудня кожного поточного року, однак цього не виконав. Матеріали справи не містять жодних доказів сплати орендної плати відповідачем, зокрема платіжних документів, квитанцій або іншої інформації, що свідчила б про виконання ним грошового зобов`язання за договором. Водночас, представник позивача заперечує факт надходження будь-яких коштів у рахунок орендної плати за 2023 та 2024 роки, посилаючись на конкретні умови договору. 28 лютого 2022 року Торгово-Промислова Палата опублікувала на своєму офіційному сайті лист щодо військової агресії рф проти України як форс-мажорну обставину (обставину непереборної сили), що стало підставою введення воєнного стану. Враховуючи це, ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору. Інакше кажучи, орендар і надалі повинен сплачувати орендну плату, але якщо через форс-мажорні обставини він порушить строк сплати орендної плати, він не може бути притягнутий до відповідальності, передбачену договором оренди чи законом. Окрім цього, у договорі оренди може бути зазначено, що на час дії форс-мажорних обставин, сторони не тільки звільняються від відповідальності, а й строк сплати орендної плати відстрочується на строк дії обставин непереборної сили. Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. При цьому орендар повинен пам`ятати, що у разі виникнення спору з власником щодо можливості використання орендованого майна в період воєнного стану саме орендар повинен буде довести, що можливості користування у нього не було. Таким чином, запровадження воєнного стану та настання форс-мажорних обставин не є підставою звільнення орендаря від обов`язку сплачувати орендну плату. Відзиву на\~позовну заяву\~від відповідача\~не надходило. Доказів не можливості використання земельної ділянки відповідач не надав. Фермерське господарство «КВЮНТ» неодноразово порушувало умови договорів оренди землі, а саме систематично не сплачувало орендну плату в повному обсязі, зокрема в 2023 та 2024 роках, що підпадає під дію пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України та є самостійною і достатньою підставою для розірвання договору. Таким чином, зважаючи на систематичне невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати орендної плати за 2023 та 2024 роки, за договором оренди земельної ділянки, який укладений між сторонами та діяв впродовж вказаного періоду часу, наявні підстави для розірвання договору оренди землі, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо судових витрат Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Судові витрати, згідно зі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено, то суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1211,20 грн. у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved