Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-29 00:00:00

позивач ТОВ «Санфорд Капітал» через представника адвоката Маслюженка М.П. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 123076,53 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 листопада 2018 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] укладено Кредитний договір №Z02.00203.004546003, згідно якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 100000,00 грн., строком кредитування 36 місяців (17.11.2021), зі сплатою 10% річних за користування цим кредитом, які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом. Однак, взятих на себе зобов`язань за цим договором відповідач не виконав у повному обсязі, здійснивши останню сплату частини заборгованості 05.11.2019, а станом на 17.11.2021 року (сплив строку кредитування) відповідач має існуючу перед позивачем заборгованість на загальну суму 117\~952,88 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 91083,69 грн. та відсотками за його користування у розмірі 26869,19 грн. При цьому, 16 листопада 2023 року права вимоги за цим Кредитним договором згідно Договору факторингу №16/11-23 були відступлені первісним кредитором АТ «Ідея Банк» на користь ТОВ «ФК «Сонаті», яке в свою чергу згідно Договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023 року та Акту прийому-передачі реєстру боржників за цим Договором відступило право вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором №Z02.00203.004546003 від 17.11.2018 року в користь позивача ТОВ «Санфорд Капітал» на загальну суму заборгованості в розмірі 173917,72 грн. Разом із тим, загальна сума забогованості відповідача [PERSON] становить 123\~076,53 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 91083,69 грн., відсотками за користування кредитом у розмірі 26869,19 грн., а також інфляційні втрати в сумі 4173,56 грн. та три проценти річних у розмірі 950,09 грн. (штрафні санкції в порядку статті 625 ЦК України за період із 18.11.2021 по 23.02.2022). Оскільки відповідач добровільно не сплачує вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 19.06.2025 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача ТОВ «Санфорд Капітал» адвокат Маслюженко М.П. в судове засідання не з`явився, направивши до суду клопотання, у якому просить розглянути справу за відсутності представника позивача, а проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомив, а відзиву на позовну заяву не подавав, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Ураховуючи згоду представника позивача, який у поданому до суду клопотанні просив розглянути справу за відсутності представника позивача та не заперечив проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням частини першої статті 280 ЦПК України. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 17 листопада 2018 року між позивачем Акціонерним товариством «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] укладено Кредитний договір №Z02.00203.004546003, за яким відповідач отримав у позивача на поточні потреби кредит у розмірі 100000,00 грн., строком кредитування 36 місяців (17.11.2021), зі сплатою 10% річних за користування цим кредитом від його залишкової суми, які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за його користування у порядку та на умовах цього Договору. Як убачається із матеріалів справи, що 19 листопада 2018 року відповідач [PERSON] отримав у АТ «Ідея Банк» грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи Випискою з особового рахунку АТ «Ідея Банк» (за період із 19.11.2018 по 16.11.2023) від 16.11.2023 року. Із наявної у матеріалах справи Довідки-розрахунку АТ «Ідея Банк» щодо заборгованості [PERSON] за Кредитним договором №Z02.00203.004546003 від 17.11.2018, що станом на 29 грудня 2023 року, за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість на загальну суму в розмірі 173917,72 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом в сумі 91083,69 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 55964,84 грн, а також заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 58734,92 грн. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1049, ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти\~у строки та на умовах, встановлених договором. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) дійшла правового висновку про те, що з огляду на укладеність договору й вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вказала на те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Також в іншій справі №382/327/18-ц (провадження №61-21994св19), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року, застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, вказав на наявність правових підстав для стягнення з позичальника інших, окрім тіла кредиту, складових частин заборгованості, зокрема, заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, якщо, окрім анкети-заяви, пред`явлені до позичальника вимоги підтверджені довідкою про умови кредитування, підписаною позичальником, в якій зазначено розмір процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, розмір та порядок внесення щомісячного платежу тощо, оскільки Тарифи Банку та Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається банк, не є складовою кредитного договору. Крім того, відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Так, згідно Договору факторингу №16/11-23 від 16.11.2023 року, первісним кредитором АТ «Ідея Банк» відступлено право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «ФК «Сонаті», яке в свою чергу згідно Договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023 року та Акту прийому-передачі реєстру боржників за цим Договором відступило право вимоги до відповідача [PERSON] за Кредитним договором №Z02.00203.004546003 від 17.11.2018 року в користь позивача ТОВ «Санфорд Капітал» на загальну суму заборгованості в розмірі 173917,72 грн. Так, згідно наявного в матеріалах справи Витягу із друкованого реєстру боржників №1, що є додатком до Договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023 року (порядковий номер боржника 1398) відповідач [PERSON] має існуючу перед позивачем заборгованість на загальну суму в розмірі 173917,72 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом в сумі 91083,69 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 55964,84 грн, а також заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 58734,92 грн. Крім того, відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року в справі №912/1120/16 після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зокрема, як убачається із наявного у справі Розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу, що представником позивача нараховано відповідачу [PERSON] штрафні санкції в порядку статті 625 ЦК України за період із 18.11.2021 року по 23.02.2022 року, який прострочив узгоджені строки платежів за Кредитним договором №Z02.00203.004546003 від 17.11.2018 року, а тому повинен сплатити суму боргу 117952,88 грн. із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, де інфляційні втрати розраховані в сумі 4173,56 грн. та три проценти річних у розмірі 950,09 грн. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які спростовували би наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «Санфорд Капітал», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, яким також не доведено належними доказами відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами (АТ «Ідея Банк» і ТОВ «ФК «Сонаті»), що не спростована будь-яким контррозрахунком відповідача. Згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зокрема, у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України). При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні останнього від такого обов`язку в цілому. Однак, відповідач не надав до суду доказів належного виконання ним свого обов`язку первісному кредитору АТ «Ідея Банк», як і наступним кредиторам у його грошовому зобов`язанні ТОВ «ФК «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» (позивач у справі). За відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем та погашення ним такої заборгованості, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості останнього перед позивачем на загальну суму в розмірі 123\~076,53 грн., яка станом на 16.11.2023 року складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 91083,69 грн., відсотками за користування кредитом у розмірі 26869,19 грн., а також інфляційні втрати в сумі 4173,56 грн. та три проценти річних у розмірі 950,09 грн. (штрафні санкції в порядку статті 625 ЦК України за період із 18.11.2021 по 23.02.2022). Відтак, суд приходить до висновку про повне задоволення позовних вимог шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 123\~076,53 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту, нарахованими відсотками та штрафними санкціями (інфляційні втрати та три проценти річних). Крім того, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, представником позивача в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення із відповідача витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7200,00 грн. Приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, суд вважає, що до часткового задоволення підлягають заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн., виходячи із таких мотивів. Зокрема, частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як убачається із матеріалів справи, що 01 квітня 2024 року між позивачем ТОВ «Санфорд Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» укладено Договір про надання правничої допомоги №1/04. Відповідно до Акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги №5, складеного 05.05.2025 року згідно Договору про надання правничої допомоги №1/04 від 01.04.2024 року, позивач ТОВ «Санфорд Капітал» отримав від АБ «Альянс ДЛС» в справі до відповідача [PERSON] такі послуги: проведення юридичного та фінансового аналізу 1 Боржника, вартістю 1200 грн.; складання, підписання та подання до суду позовної заяви щодо стягнення заборгованості з 1 Боржника, вартістю 6000 грн., де загальна вартість наданих послуг складає 7200 грн. Однак, суд констатує, що розмір витрат на правничу допомогу повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг; витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони чи публічним інтересом до справи. Натомість, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу шляхом складення позовної заяви та формуванням додатків до неї, а відтак заявлений до відшкодування представником позивача розмір гонорару в сумі 7200 грн. є, на думку суду, неспівмірним зі складністю справи, а заявлений розмір витрат виглядає необґрунтованим та завищеним, оскільки також справа належить до категорії нескладних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без участі представника позивача, спір пов`язаний зі стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять значної кількості документів для дослідження, на збирання яких адвокат витратив би значний час, а вирішення спірних правовідносин має сталу судову практику та релевантне законодавство. Крім того, відповідно до Додаткової постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц фактично констатовано право суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Зокрема, розподіляючи витрати особи на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, колегія суддів самостійно визначила їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. Зокрема, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи (підготовка відзиву), критерію необхідності подання відзивів на касаційну скаргу та значимості таких дій у справі, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, а на користь третьої особи - 1500 грн. Відтак, аналізуючи вищенаведені фактичні обставини справи, релевантне законодавство та судову практику його застосування, із огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд приходить до переконання про часткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved