Jurisdiction: civil
Date: 2025-09-23 00:00:00

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА Зміст позовних вимог та процесуальні дії вчинені в ході справи [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину, в якому просить: - розірвати шлюб між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1436 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] [INFO] на користь [PERSON] 1986 року народження аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] , в розмірі частини з усіх видів заробіту (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 25 серпня 2025 року і до повноліття дитини. Позов був направлений до суду 25 серпня 2025 року. Ухвалою суду від 05 вересня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи вирішено проводити з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці наданий строк для подання заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та надання відзиву на позовну заяву. Заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідачки не надійшло. Правом на подання відзиву відповідачка не скористалася. Згідно з частиною 8 статті 178\~ЦПК\~України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, спрямувала на адресу суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позов визнає. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що 28 серпня 2013 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, від якого подружжя мають малолітню доньку: [PERSON] [INFO] . Позивач зазначає, що спочатку спільне життя складалося добре, однак останнім часом сторони разом не проживають, шлюбні відносини фактично припинилися. На теперішній час між подружжям повністю відсутні порозуміння, любов і повага, які є основою сімейного життя. Відповідачка має власні погляди на життя, не вчиняє жодних дій, які б свідчили про її намір зберегти сім`ю або налагодити стосунки. За таких обставин позивач вважає, що збереження шлюбу є неможливим, оскільки це суперечить інтересам обох сторін. Строків для примирення просив не призначати. Крім того, з огляду на те, що дитина проживає разом із позивачем, [PERSON] просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання їхньої спільної доньки. Відповідачка [PERSON] в поданій суду заяві зазначила, що проти позову не заперечує, термінів для примирення просила не призначати. Вказала, що стосунки між сторонами носять формальний характер, що створює додаткові незручності. ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 28 серпня 2013 року та зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис за №1436, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 13). У подружжя є спільна дитина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). З урахуванням наведених позицій сторін та встановлених обставин справи, судом встановлено, що предметом даного позову є розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Релевантні джерела права й акти, їх застосування та позиція суду Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Щодо вимоги про розірвання шлюбу Відповідно до норм частини 2 статті 104 та частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 110\~СК\~України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі статтею 112\~СК\~України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 1 статті 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до вимог частини 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Стаття 51 СК України визначає, що дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Згідно з частинами 2-4 статті 56\~СК\~України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу. Судом встановлено, що сімейне життя у сторін не склалося, причиною розпаду сім`ї стали різні інтереси та протилежні погляди не тільки на життя, а й на шлюб та сім`ю. Сторони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Шлюб існує формально. Намірів зберегти сім`ю у подружжя немає. Позивач в своїй заяві наполягає на розірванні шлюбу, оскільки подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам, збереження шлюбу вважає недоцільним та вважає розірвання шлюбу єдиним можливим виходом із стосунків, які склались між ним та відповідачкою. Відповідачка не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу. Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Щодо вимоги про стягнення аліментів У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина 2 статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема, статтею 180\~СК\~України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною 7 статті 7\~СК\~України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 141\~СК\~України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 181\~СК\~України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частина п`ята статті 183 СК України визначає, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Так, позивач заявив позовну вимогу про стягнення з [PERSON] на його користь аліментів на утримання [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Пленум Верховного Суду України в пункті 17 своєї Постанови від 15.05.2006 №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. На переконання суду саме такий розмір аліментів, з урахуванням обов`язку позивача по утриманню дитини, забезпечить потреби неповнолітньої дитини, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідачки, яка не заперечувала проти стягнення аліментів у зазначеному розмірі, задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям мати надавати таку допомогу. Суд вважає, призначення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дитини та не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та не порушить права відповідачки. Доказів щодо неможливості сплачувати аліменти у такому розмірі відповідачка суду не надала. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (стаття 192 СК України). Також, позивач у разі необхідності, не позбавлений права звернутися до відповідачки з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Так, судом встановлено, що позовна заява до суду була направлена 25 серпня 2025 року. З урахуванням наведеного суд вважає, що аліменти з відповідачки на утримання її малолітньої доньки слід стягувати, починаючи з 25 серпня 2025 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Висновки суду за результатами розгляду справи Щодо суті позовних вимог Таким чином оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судом встановлено, що при поданні позову до суду позивачем був сплачений судовий збір за дві позовні вимоги: в розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією № 3029-2859-8106-5205 від 25 серпня 2025 року та в розмірі 1211,20 грн, шо підтверджується квитанцією № 9194-1092-2260-1874 від 25 серпня 2025 року. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за позовною вимогою про розірвання шлюбу, суд доходить таких висновків. За приписами частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу та до початку розгляду справи по суті від відповідачки надійшла заява про визнання позову, то наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого за розгляд вимоги про розірвання шлюбу та стягнення з відповідачки на його користь інших 50 відсотків судового збору, що становить 605,60 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за позовною вимогою про стягнення аліментів, суд доходить таких висновків. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. З урахуванням наведеного, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за розгляд вимоги про стягнення аліментів, сплачений ним судовий збір в розмірі 1211,20 грн підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України, а з відповідачки підлягає стягненню судовий збір на користь держави за розгляд позовної вимоги про стягнення аліментів в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved